Делиа Фиало
Лус Мария

Превод от испански: Мария Ракъджиева, 2000

chitanka.info

Глава 1

— Хайде, Чуспи! — отекваше надалеч гласът на девойката.

Прекрасните планини и чудесните зелени ливади скриваха момичето от любопитни погледи. Внезапно зад един малинов храст се показа рошаво куче и застана пред спокойното езеро. Знаеше, че господарката му иска да се изкъпе и че ще го поведе към водата, а то мразеше водата.

След миг Лус Мария дотича до него. Хвана го здраво и без да спира да говори, се престори, че го прегръща, но неочаквано го пусна и се загледа в планините. Очите й се разшириха. До вчера беше дете, което тичаше по хълмовете около скромната колиба, в която живееше. Майка й, някога красавица, я беше родила след необмислена авантюра с младеж от града. Оттогава не беше виждала бащата, но цялата си любов предаде на дъщеря си. Не можеше да й даде богатство, но успя да я възпита и тя израсна красиво й добро момиче.

Лус Мария застана до езерото, наслаждавайки се на красотата му, сякаш го виждаше за пръв път. Доскоро прекарваше дните си тук. Къпеше се или се излежаваше на брега. Сега обаче вече нямаше време за подобни неща. Бързаше да се прибере у дома, защото майка й неочаквано се бе разболяла.

Дълго се взира в гладката повърхност на езерото. Имаше дълга, гъста и къдрава коса, която се спускаше по раменете й, устните й бяха чувствени и плътни, чертите на лицето й бяха правилни, а очите — тъмни и огромни. Беше красива. Остана неподвижна още известно време и неочаквано скочи. Свали роклята си и остана по долна риза. Тялото й бе стройно, с добре оформени гърди, които привличаха мъжките погледи. Тя ги забелязваше и несъзнателно подръпваше роклята, избърсваше лице или приглаждаше косата си, питайки се какво толкова странно има в нея.

Втурна се към водата. Тънката риза залепна за тялото й. Скачаше във водата и се наслаждаваше на чувството за свобода и свежест. Удряше с ръце по повърхността на водата и образуваше концентрични кръгове, сетне изчакваше водата да се успокои и започваше отново. Забравила грижите си, започна да мечтае. Знаеше, че някъде съществува младеж, който ще я направи щастлива и който ще я обича по същия начин, както я обича майка й. Очакваше с нетърпение мига, в който щеше да го срещне. От друга страна, искаше да остане по-дълго при майка си.

Мечтите й грубо бяха прекъснати от тропота на копита. Тя подскочи. Непознат конник я наблюдаваше от хълма. Беше сигурна, че не е селянин или местен жител. Стоеше гордо изправен на седлото, а дрехите му бяха, като на земевладелец. Тя се засрами. Прикри гърдите си с ръка и с поглед затърси дрехите си, които означаваха спасение и възвръщане на достойнството.

— Извинете, госпожице, струва ми се, че това е ваше — извика непознатият младеж, който беше взел роклята й.

— Оставете дрехите ми! — отвърна тя. Стараеше се гласът й да прозвучи строго. — Оставете ги или ще…

— Какво? Ще дойдете да си ги вземете?

— Чуйте ме, господине, оставете дрехите ми или ще ви разбия главата. Оставете ги! — Сега наистина се бе ядосала. Младежът се засмя. — Дори се смеете! — смаяно запита, тя. — Безобразие! Как не ви е срам! Дръжте се прилично. Чуспи, захапи го! Чуспи!

— Хей, кученце, господарката ти май е по-смела от теб.

Тя наистина се вбеси.

— Ще хвърля този камък по вас! Ще видите! — заплаши го тя с камък в ръка. — Оставете дрехите ми!

— Добре, госпожице — спокойно отвърна младежът. — Тъй като забелязах, че не се държите възпитано, ще трябва да ви накажа. — Лусесита пребледня. Зачуди се какво ли е намислил. — Ако не се извините, ще трябва да се приберете вкъщи с това, което е на вас.

— Какво?

— Хайде, чакам. Е, какво? Какво решихте? Ще се извините ли или ще си намерите нещо да се покриете, за да се върнете у дома?

— Вие сте отвратителен и нагъл! — извика с побелели от гняв устни тя. — Вървете си и ме оставете! Махайте се!

— Добре. Успокойте се, ето ви дрехите. — Младежът ги, остави. — Следващия път не се къпете в тази част на реката.

— Правя каквото си пожелая! Затова по-добре си вървете!

Конникът се отдалечи.

— Отиде си, Чуспи! Видя ли как си тръгна? Сигурно успях да го уплаша с този камък — говореше Лусесита. — Сега трябва да вървим. Мама Роса сигурно ни чака. Чуспи, ти си страхливец. Страхливец, страхливец! — Престори се, че иска да го прегърне. — Чуспи, ела тук! Ти си страхливец, виках те на помощ, а ти не направи нищо. Следващия път трябва да ми помогнеш. Сега тръгваме.

Ядът й бързо премина и след миг забрави за случилото се. Но младежът запомни девойката. Усмихваше се, докато наближаваше имението. Образът на веселото, стройно и силно момиче все още беше пред очите му. Спомни си за неподвижната си съпруга и веднага се намръщи. Любовта, която някога бе изпитвал към нея, беше угаснала. За съжаление имаше задължения към нея. Той все по-малко мислеше за Анхелина и прекарваше голяма част от времето си в имението. Въпреки недоволството на съпругата си и семейството й винаги намираше повод да се махне от Лима.

— Добър ден, господарю — поздрави го управителят на имението, който дотича да го посрещне.

— Добър ден.

— Как сте, господарю?

— А ти как си, Педро?

— Тревожех се, господарю. Как мина ловът?

— Добре.

— А къде е уловът?

— Пуснах го, Педро. Сега тича свободно — двусмислено му отвърна Густаво, усмихвайки се натъжено.

Зачервена и задъхана, Лусесита влезе в колибата. Щом погледна към майка си, усмивката й угасна и на лицето й се появи тъга. Не знаеше към кого да се обърне за помощ. Единственото спасение за тях бе приятелката на майка й от Лима. Двете се познаваха от момичешките си години и сега тя беше готова да помогне с каквото може. Живееше в скромна къща, която делеше със сина си Серхио, студент по медицина. Тя покани Роса и Лусесита да й гостуват, докато търсят помощ за болестта на Роса.

— Мамо, извинявай, но защо я покани да дойде? — чудеше се Серхио. Не беше съгласен с решението й, но трябваше да се подчини. — Не само тя, ами й дъщеря й ще дойде. Помисли, още две жени в нашата къща. Тук едва има място за нас.

— Знам, че е тясно, синко, но не мога да им откажа — успокояваше го майка му. — Роса е тежко болна и ме помоли за помощ. Как бих могла да й откажа?

— Винаги си била готова да съчувстваш на другите, правиш услуги, жертваш се — тихо продължи синът й.

— Сега ще ни бъде неудобно с чужди хора в къщата, мамо. Нима тази госпожа няма други приятелки? Някакви роднини?

— Не, няма. Роса е съвсем сама.

— Ами съпруг?

— Никога не е имала.

— Но нали има дъщеря?

— Излъгаха я, Серхио. Имала е нещастието да забременее от някакъв развейпрах, който я напуснал, щом узнал, че ще става майка. Роса беше много красива. Най-красивата в околността. Викаха й „черешов цвят“. Беше много скромна. Никога не поиска нищо от онзи човек, а той не се погрижи за нея.

— Ами момиченцето? — запита синът на Модеста.

— Не го познава. И виж сега какво стана. Ако бащата беше поел отговорността, сега щеше да живее като принцеса — въздъхна майката на Серхио.

— Кажи ми, мамо… — продължаваше да я разпитва той. — Тази девойка, дъщерята на приятелката ти Роса, каква е?

— Не съм я виждала отдавна. Когато за последен път бях там, Лусесита беше малка и нещастна. Тичаше по поляните като диво животно. Спомням си, че когато се опитах да я целуна, тя едва не ме ухапа.

— За бога, мамо, нима ще приемеш това момиче у нас? — запротестира младежът.

— Синко, това беше преди много години. Вече е девойка — напомни му Модеста.

„Сигурно е красива“ — помисли си тя. Знаеше за нещастната съдба на майката на Лусесита. Знаеше кой е бащата на момичето и беше сигурна, че то се е превърнало в красавица. По ирония на съдбата, когато напусна селото, тя намери работа в дома на бащата на Лусесита. Двамата със сина си живееха скромно, често се случваше да гладува, за да може той да се нахрани.

Лусесита седна до леглото на майка си и весело заговори. Разказа й за непознатия младеж, когото бе срещнала, и за вярата й, че тя ще оздравее… Говореше непрекъснато, милвайки косата на майка си. Искаше й се поне за миг тя да забрави за болката в стомаха. Изведнъж кучето залая, явно някой се приближаваше към колибата. Момичето изтича до вратата и видя Теофило. Държеше нещо в ръка и тя се доближи до него. Лицето й засия, когато видя писмото.

— Писмо! Най-после пристигна! Виж, мамо! Писмо!

— Добър ден.

— Добър ден, Теофило.

— Нося ви писмо от Лима, доня Роса.

— Чудесно!

— Трябва да се подпишете, че сте го получили — обясни той.

— Може ли да го прочетеш. Кой го изпраща? — попита момичето.

— Чакай да видя. Модеста Косио.

— Модеста? Най-после! Чети, Теофило. Прочети какво пише. Мама е тежко болна и трябва бързо да чуе какво пише.

— Чакай да видя. — Внимателно отвори плика, от който изпаднаха няколко банкноти. — Колко много пари! И аз бих искал да ми изпратят пари — въздъхна Теофило.

— Чети. Хайде, започвай — напомни му Лусесита.

— Чакай малко. Уважаема и скъпа приятелко Роса, що се отнася до… — Той прочете цялото писмо.

Лицето на Лусесита почервеня. Всичко бе решено. Скоро трябваше да напуснат селото. Замислена, тя излезе пред колибата и седна до Чуспи.

— Тъжно ми е, че заминаваме толкова надалеч. Нямаа да виждам реката, птиците, цветята и теб. Но се налага заради мама. Снощи изпитах чувството, че ще ме напусне, че ще умре. Там ще я излекуват, Чуспи. Ще й дадат лекарства и ще оздравее — говореше тя на кучето, но всъщност утешаваше себе си. Боеше се от големия град и от неизвестността. — Ела тук. Ще ти липсвам ли? Кученцето ми! Боже, какво ли представлява градът? Казват, че има много къщи, има всичко, много хора и че е голям… но въпреки това не бих желала да остана там дълго. Тук е много по-добре. Теб ще те гледа Мануела, Чуспи. Ще те храни. Ще се грижи за теб, докато се върна. А ние ще си дойдем веднага щом излекуват мама. Боже… какво ли ще стане там? — Въздъхна тъжно. Беше уплашена, но се надяваше, че майка й бързо ще оздравее.

Върна се в колибата и започна да събира най-необходимото за път. Работеше тихо, не искаше да събуди болната. За миг й се стори, че майка й се усмихва насън, и изпита облекчение. Ако майка й се почувстваше по-добре, не биваше да тъгува, че напуска къщата, в която бе отраснала.

Щом приключи с приготвянето на багажа, излезе пред колибата и се загледа в хълмовете наоколо. Унило се заслуша в песента на птиците. Питаше се какво ли ги очаква двете с майка й. Сетне бързо се прибра в колибата. Роса спеше и тя внимателно се отпусна до нея. Когато лежеше до майка си и я топлеше с тялото си, й се струваше, че я пази и че никога няма да я загуби. Понякога тежкото дишане на Роса я будеше. Тогава тя ставаше и й донасяше чаша вода или наместваше възглавницата й. Когато Роса се успокоеше, Лусесита заспиваше.

Сутринта слънцето я повика да излезе и да се сбогува с хълмовете наоколо. Беше достатъчно да разтърси коса и да измие лицето си, за да изглежда прекрасно. Въпреки че не беше спала достатъчно през нощта, беше готова да посрещне всички трудности. Затвори очи и се опита да си представи големия град, широките улици, множеството непознати хора. Уплаши се. Вече беше изнесла вързопа с дрехите им пред къщата и отиде да събуди майка си. Започваше нова глава в живота й. Тя трябваше да порасне за една нощ.

Глава 2

На Лусесита й се стори, че с часове се въртят в кръг. Накъдето и да тръгнеха, отново излизаха на същата улица. Хората наоколо бързаха и ги блъскаха, а майка й се чувстваше все по-зле. Девойката беше отчаяна, но не смееше да го покаже. Вързопите, които носеха, й пречеха, беше уморена и гладна, не знаеше накъде да тръгне. Стискаше в ръка бележката с адреса на Модеста. Трябваше да побърза, затова остави майка си на една пейка в парка, сетне се запъти към първия минувач с молба за помощ. Доня Роса я изпрати с нежен и загрижен поглед. Забеляза я как стои пред някаква жена, която й сочеше накъде трябва да тръгнат. Когато Лусесита се върна, болната вече бе страшно уморена и едва се надигна. Дъщеря й я подхвана и с твърда крачка я поведе по непознатата улица. Хвърли поглед към табелката с наименованието на улицата. Когато минаха покрай къщата на Похуело, беше сигурна, че са пристигнали. Застана пред някаква къщурка и неуверено почука. Отвори й непозната, красива и спретната жена.

— Роса! Най-после пристигнахте! — искрено се зарадва Модеста, когато ги видя. Не каза нищо, но бе неприятно изненадана, когато осъзна колко е изпаднала приятелката й.

— Модеста!

— Богородичке мила! Слава богу, пристигнахте, откога ви чакаме. Влезте.

— Не знам как да ти благодаря, скъпа.

— Не е нужно. Значи това е дъщеря ти?

— Да, запознай се, мила.

— Как сте, госпожо? — срамежливо подаде ръка Лусесита.

— Виж я ти, ще ми подава ръка, та аз съм те държала на коленете си като бебе. Влизайте, седнете да починете.

— Каква хубава къща имаш — чудеше се Роса.

— Нищо особено, не е много широка, но ще се сместим някак. За малко да забравя, това е синът ми Серхио — представи Модеста едрия, симпатичен младеж, застанал до тях. Той притеснено се почеса по главата, чудейки се как да се държи в присъствието на това красиво момиче.

— Мили Боже, та той е вече мъж!

— А ти какво очакваше? Годините си вървят.

— Съжалявам, че ви притеснявам.

— Не говори така, Роса. За какво са приятелите? Виждам, че си уморена. Зле ли ти е?

— Не, нищо ми няма.

— Ела да си починеш — предложи й жената, въвеждайки я в малка стая. — Пътят е бил дълъг, а ти си болна. Влез, скъпа. Лесно ли намерихте къщата?

— Да.

— Никога ли не си била в Лима?

— Не — отвърна Лусесита. Най-после си отдъхна. Бяха на сигурно място, а Модеста беше жена, която знае какво прави. Отпусна се и докато останалите разговаряха, неочаквано се унесе в сън. Не забеляза удивения поглед на Серхио. Той не бе очаквал да се запознае с толкова красива девойка и сега съжаляваше, че бе разубеждавал майка си да ги покани в Лима. Докато я наблюдаваше, се усмихна благодарен на бога, че го е срещнал с такава красавица.

Със същия влак, но в първа класа, в Лима се върна и Густаво. Срещата със съпругата му и с тъща му Грасиела му беше неприятна. Поздрави се хладно с тях й при първа възможност се освободи от присъствието им. Беше му много по-приятно да прекарва времето си с прислугата, вместо да слуша Анхелинините упреци и предизвикателства. Тя се оплакваше, че е опростял от продължителното стоене в имението, че я е забравил и че се е влюбил в друга жена. Той се защитаваше, оправдавайки се с приходите, които имението носеше, с това, че с тези пари покрива големите разходи на къщата в Лима. Избягва ги цял ден, но се налагаше да вечеря с тях. Междувременно преди това трябваше да поговори с тъста си. С нежелание се отзова на молбата му да отиде в кабинета му.

— Трябва да отделяш повече време за Анхелина, тя има чувството, че си я изоставил — веднага започна да го упреква Мигел.

Густаво го изслуша студено.

— Съжалявам, но все някой трябва да се погрижи за имението.

— Анхелина също се нуждае от тебе. Тя ти е съпруга, а и състоянието и…

— Много добре знаете, че дори преди произшествието нещата между нас не вървяха много добре, господине. Сега се опитвам да бъда любезен и внимателен, но за съжаление не мога да се преструвам — отвърна младият мъж.

— Равнодушието ти й причинява най-много болка. Дъщеря ми е млада, красива и лудо влюбена в теб…

— Разбирам, но не вярвам, че ще повикахте спешно, за да ми кажете това — прекъсна го Густаво, предусетил намеренията му.

— Добре, имам за теб чудесно предложение, велико начинание!

— Ванадий? — недоверчиво попита Густаво, досещайки се за по-нататъшното развитие на разговора.

— Точно както ти казах, ванадий! — победоносно възкликна Мигел. — В имението има ванадий.

— Какво го доказва?

— Все още твърдението се проверява, геологът е изпратил проби в Англия. Сигурен съм, че има. Остави ме да ти обясня…

— Недейте, това не ме интересува.

— Но, Густаво…

— За мен земята е сигурна гаранция за капитала ми.

— Помисли какво би означавало това…

— Чуйте ме, Мигел, вие пропиляхте състоянието си за подобни ненадеждни начинания, но аз нямам намерение да изгубя своето.

— Но тази земя е… — настояваше мъжът.

— Тази земя сега е моя! Спомнете си, помогнах ви да изплатите дълговете си.

— Знаеш, че след войната машините бяха скъпи.

— Не се оправдавайте. За щастие ние сме съдружници и не можете да направите нищо без мое съгласие.

— Това е безсмислено! Нима не разбираш какъв шанс е това? Смешно е да обработваш земята толкова упорито, година след година, да се трудиш като роб, когато парите могат да ти паднат от небето, без да помръднеш и малкия си пръст!

— Но аз…

— Ти не си селянин! Ти си образован човек, имаш приятели и семейни задължения.

— Изпълнявам задълженията си!

— Сигурен ли си?

— Мигел, смятам, че нещо бъркате — опита се да бъде разумен Густаво. На вратата се почука и той замълча.

— Влез! — извика Мигел.

— Извинете, господа, госпожица Анхелина ме изпрати да ви съобщя, че е пристигнал фотографът.

— Идваме! — отвърна Мигел на Фефа, въпреки че това изобщо не го интересуваше. Снимките бяха каприз на дъщеря му и той го понасяше заради голямата любов, която изпитваше към нея. — Густаво — върна се на темата той, — ванадият е голяма работа, крачка към новия век! Ще ни донесе повече пари, отколкото можеш да си представиш, а като останеш тук, ще си близо до Анхелина.

— Мигел, нищо не разбирам от руда, аз съм агроном. Следвал съм в Белгия. Предпочитам да прекарам живота си близо до земята.

— По-спокойно, не ме прекъсвай.

— Напоследък се опитвам да защитя селяните, които живеят в имението ми.

— Можеш да спечелиш милиони, а ти мислиш за глупости! — отчаяно възкликна по-възрастният мъж.

— Не съм алчен като вас.

— Густаво, ще натрупаме състояние.

— Притежавам достатъчно пари, господине. Защо са ми повече? Щастието не е в парите — тъжно отвърна и напусна кабинета.

Знаеше, че тъстът му трупа големи дългове от комар и поддържа привидно положението си сред останалите богати граждани. Но парите не достигаха, въпреки че голяма, част от дълговете му бяха изплатени, нямаше средства за инвестиране в семейните имоти. Вече беше загубил земята си, а парите постепенно се стопяваха. Всички разчитаха на Густаво и на приходите му. Още по-неприятно му беше, че и Алваро, приятел и адвокат на семейството, се бе опитал да го убеждава да приеме, предложението на Мигел. Ако имаха деца с Анхелина, които да тичат в двора на къщата в Лима, може би тогава всичко щеше да е различно. Но сега… Анхелина не беше доволна, че не изпълва целия му живот.

Докато слизаше по стълбите, се ядоса на себе си, че винаги се съобразява с капризите на Анхелина. Семейните обеди го нервираха, а пристигането на фотографа и преструвките на семейството го влудяваха. Докато фотографът ги настаняваше, се опита да се усмихне, но не му се удаде. Погледна към Анхелина и семейството й и се опита да прикрие неприятното си чувство към тях. Усмихна се, като си представи девойката, която бе видял край езерото. Докато беше в имението, повече не я срещна. С болка осъзна, че вече не изпитва нищо към Анхелина. Знаеше, че това не се дължи на инвалидната й количка, а на нейния егоизъм и самосъжалението й. Изпитваше вина заради недъга й и това бе причината, поради която никога нямаше да я изостави. Но вече не я обичаше. Непрекъснато се разкъсваше между чувството си за дълг й желанието си да избяга. Винаги, оставаше край нея, сякаш бе прикован с окови, само от време на време бягаше в имението, за да облекчи душата си.

Модеста знаеше, че заболяването на Роса може да изисква дълго и скъпо лечение, а тя не разполагаше с пари. Предложи на приятелката си да поговори с бащата на Лусесита, но тя не се съгласи. Никога в живота си не бе искала нищо от него и бе решила да се бори с болестта си сама. Беше бедна, горда и полагаше големи усилия да не загуби достойнството си. Беше свикнала да държи главата си изправена въпреки всички неволи, с които се бе сблъскала в живота си. Би забравила за гордостта си само ако ставаше дума за съдбата, на дъщеря й. Модеста даде вид, че приема решението й, но силните болки, които изпитваше Роса, я накараха да се замисли.

Когато лекарят я прегледа, тя се разтревожи още повече. Болестта на Роса бе в последния стадий и единственото, което можеше да стори лекарят, бе да й предпише успокоително. Краят й беше близо. Лекарствата можеха да й помогнат за кратко време, да намалят страданието й. Това бе единственият миг, в който тя заспа спокойно, а Лусесита изпита надежда, че майка й ще се оправи.

Но не измина много време и Роса осъзна, че няма лек за болестта й. Оставаше й малко време и се налагаше да поговори с бащата на дъщеря си. Срамуваше се, но, от друга страна, знаеше, че не го бе молила за нищо през живота си. Сега се налагаше да се обърне към него, защото бог бе пожелал така, за да защити дъщеря й. Не можеше да натоварва повече Модеста, която и без това правеше много за тях двете. Лусесита имаше право да получи много повече, от онова, което можеше да й предложи Модеста. Не искаше да го намесва, но на момичето му бе нужна бащина закрила. Молеше се на бога сърцето му да се открие пред молитвите й.

Един ден каза на приятелката си да помоли Мигел Мендоса да дойде да я види.

Знаеше, че се е променила много и че той няма да види в нея някогашната красавица. Приповдигна се с усилие и несръчно пооправи завивката. Приглади косата си с треперещи ръце и застана изправено в леглото. Беше готова за срещата.

Мигел изслуша с пренебрежение молбата на Модеста. Нямаше представа за какво му говори тя. Беше изнервен, защото не му достигаха пари, а и заради проблемите, които имаше със зет си и дъщеря си. Честно казано, никак не го интересуваше. Но Модеста беше упорита.

— Роса Камехо — умоляваше го тя. — Запознали сте се отдавна, когато е била красива и млада. Когато сте я изоставили, е родила дете… Вашето дете, момиче…

— Глупости — нервно махна с ръка той.

— Предполагам, че сте забравили. Естествено е за човек с вашето положение — не преставаше да го убеждава жената. — Макар че е бедна, нищо не е искала от вас. Дори сега, ако не се налагаше, не би се обърнала към вас.

— Какво иска? — едва изрече той. На лицето му бе изписан ужас.

— Роса е тежко болна, господине.

— Добре, ще й изпратя някакви пари — опита се да се отърве той.

— Не ме разбирате, господине. Тя е тежко болна. Не иска пари.

— Какво тогава?

— Иска да дойдете да я видите.

— Аз? Защо?

— Тя сама ще ви каже.

— Чуй ме, Модеста — грубо се обърна към нея той, — не желая да си усложнявам живота. Онова, което е било между мене и онази жена, отдавна е свършило. Принадлежи на миналото…

— Има нещо, което не принадлежи на миналото — търпеливо възрази тя. — Дъщерята, която е родила! Само ако я видите. Истинска девойка е. Нима не желаете да се запознаете с нея?

— Защо да се запознавам? За мен тя е чужда — беше непреклонен той. — След толкова години не се смятам за отговорен.

— Никога не сте били отговорен за нищо — не се сдържа Модеста.

— Модеста, забравяш в чия къща се намираш — предупреди я господарят. — Нима не разбираш, че това може да ти струва работата?

— Така е, господин Мигел. Ще ми е мъчно след толкова години, прекарани в този дом, но съм обещала на Роса да разговарям с вас…

— Добре — нетърпеливо я прекъсна той. — Изпълни обещанието си. Занеси й тези пари — презрително изрече той и й подаде парите. — Не се надявай, че ще дойда да я видя.

— Роса е тежко болна. Ще умре — упорстваше Модеста. — Това е последното й желание. Ако не го изпълните, ще ви мъчи съвестта. Направете го дори от съжаление — молеше го жената.

Разговорът рязко бе прекъснат, когато в стаята влезе Грасиела. Изгледа студено Модеста и я изпрати в кухнята.

Излизайки от кабинета, Модеста се помоли на Господ да просветли душата на работодателя й, да направи чудо и той да признай дъщеря си. Въпреки незаинтересоваността му не губеше вяра и надежда.

Мигел се отдръпна, когато разбра, че съпругата му е в лошо настроение, но мисълта за онова, което му бе казала Модеста, не го напускаше. Докато слизаше в трапезарията, откъдето се дочуваха звуците на пианото, на което свиреше Анхелина, беше обзет от тъжни мисли.

„Чудесно е да научиш, че има още някой, в чиито вени тече твоя кръв — мислеше си той. — Докато тази дъщеря има всичко, другата познава само мизерията. Но защо да се измъчвам?“

— Прекрасно, Анхелина! Свириш като истинска пианистка — достигна до него гласът на Грасиела.

— Благодаря, мамо. Ласкаеш ме.

— Музиката ти ме възнася до небето, ангел мой — присъедини се майката на Мигел към похвалите на Грасиела.

— Благодаря, бабо. Хареса ли ти, любов моя? — попита тя нежно Густаво.

— Много — отвърна съпругът й.

— Свирех само за теб.

„Това е законната ми дъщеря — мислеше с нежност Мигел за детето си, — тази, която поради нещастието си заслужава вниманието ми. Раждането на другата е необмислено действие. Ще се опитам да реша случая така, че никой да не разбере.“

Докато гледаше с любов към Анхелина, той взе решение. Извини се пред домашните, че трябва да посети болен приятел, и напусна къщата. Грасиела го изгледа подозрително. Мигел знаеше, че тя го презира, и това го нараняваше. Отдъхна си, когато излезе от къщата. Никога не се бе разбирал със съпругата си, но търпеше всичко заради Анхелина.

Потънал в мисли, той застана на прага на къщата на Модеста. Страхуваше се от онова, което щеше да види. Припомни си младото момиче, с което се бе запознал преди много години. Запита се дали нямаше да е по-щастлив, ако се бе оженил за нея. Неуверено почука на вратата.

Очаквайки това посещение, Роса нежно прегърна дъщеря си. Трябваше да й съобщи още нещо, преди завинаги да напусне този свят.

— Не тъгувай за мен. Бях щастлива. Ти беше добра дъщеря, това е най-големият подарък за мен.

— Не говори така мамо, сякаш ще… — прекъсна я бързо Лусесита, страхувайки се от думите на майка си.

— Искам да си почина. Знаеш ли какво? Струва ми се, че животът ми беше много дълъг. Толкова дълъг… искам да почина в мир, но няма да успея, ако те гледам как плачещ, скъпа.

— Мамо, аз…

— Чуй ме, Лусесита. Трябва да ти кажа нещо важно, преди да…

— Някой чука на вратата. Сигурно е Серхио. Забравил си е ключовете. Идвам! Почакайте за момент — отправи се момичето към вратата. Когато отвори, видя непознат господин.

— Добър вечер — учтиво се обърна той към нея.

— Какво желаете? Кой сте вие?

— Бих искал да видя Роса.

— Искате да видите майка ми? Кой сте вие?

— Ти си дъщеря й? Искам да разговарям с нея. Предай й, моля те.

— Сега не може да говори с вас. Много е болна.

— Моля те, много е важно. Аз… — изрече Мигел. Не знаеше какво още да й каже.

— Но защо искате да я видите? Познава ли ви? — продължаваше да го разпитва Лусесита.

— Да.

— Откъде? От село ли? Никога не съм ви виждала. Господине, кой сте вие? — не отстъпваше Лусесита.

— Не мога да ти обясня. Само й предай…

— Лусесита! — стигна до нея гласът на Роса. Беше познала гласа на любимия си. — Дъще, кажи на господина да влезе. Пусни го!

— Мамо, не сега. Болна си. Не можеш да го приемеш.

— Важно е, Лус Мария. Кажи му да влезе, моля те.

— Мама каза да влезете. Заповядайте — покани го тя, като отвори вратата широко.

Заведе го до стаята на Роса и по молба на майка си остана в преддверието.

— Позна ли ме? — бяха първите думи на Роса. В очите му прочете, че е силно изненадан от вида й. — Много съм се променила, откакто се видяхме за последен път. Вече не съм веселото момиче, което познаваше, онази, която те обичаше до полуда и която отдаде живота си на теб. Почти нищо не е останало от жената, в която беше влюбен, нали, Мигел? Няма ги нежната ми кожа и червените ми устни… Усмивката, която те пленяваше. Помниш ли колко обичаше смеха ми? Виж какво причиняват страданията и самотата. Сега съм стара и болна, не ми остава още много. Но не съм те повикала да говорим за миналото, нито да те обвинявам. Не, Мигел, не те мразя. Отдавна съм ти простила. Повиках те, защото се нуждая от помощта ти. Никога не съм го правила, но сега се налага, Мигел.

— Готов съм да сторя всичко, което е по силите ми — неловко изрече той. В този миг нямаше представа до какви последици щеше да доведе този разговор.

— Можеш да направиш много неща. Искам да разбера дали ще изпълниш молбата ми — прекъсна го тя, докато той неловко стоеше прав до леглото й. — Никога не си питал за мен. Никога не съм те търсила, Мигел — напомни му. — След като ме изостави, се борих сама с живота. Не ми беше леко, но поне успях да отгледам дъщеря си. Сега умирам и тя ще остане сама.

— Не говори така, нужен ти е добър лекар и почивка — опита се да я окуражи, но и сам не повярва на думите си.

— Не, вече ме прегледа един. Няма надежда, Мигел.

— Но, Роса, как си могла да се изоставиш така? — ужасен я запита той. Беше забравил колко е тежък животът на село. — Защо си чакала да…

— Там, на село, е различно — кротко му напомни тя. — Там има знахари, който лекуват рани, но не и такива като моята. Свикнах да не показвам колко ме боли пред дъщеря ми, но…

— Виж какви са последиците, Роса — упрекна я той, но тя нямаше сили да спори с него. Трябваше да му каже нещо много по-важно.

— Сгреших — тихо призна тя. — Сега го разбирам, но най-много се притеснявам за дъщеря си. Ще остане сама, без закрила, Мигел. Тя е невинна девойка. Не познава живота. Страхувам се за нея, Мигел. Затова те повиках, да се запознаеш с Лус Мария.

Той уплашено се отдръпна.

— Аз? Да се погрижа за… — тихо изрече. — Съжалявам, Роса, не мога.

— Тя е твоя дъщеря! Трябва да го направиш!

— Разбери, моля те. Аз съм с положение в обществото, имам семейство, съпруга, дъщеря, който не знаят нищо за онова, което се случи между нас. Не мога да рискувам.

— Когато ми се обясняваше в любов, не си мислил за това — подигравателно му отвърна тя. — А и аз не съм искала нищо, освен любовта ти. Сега обаче се налага да те помоля, Мигел!

— Роса, аз…

— Тогава бях влюбена, а сега съм майка, която защитава детето си! — извика тя. Лицето й пребледня от болка.

— Успокой се, моля те. Разбери, с вързани ръце съм. Не мога да се погрижа за нея.

— Трябва да го сториш, няма да ти е трудно. Лусесита е добро, момиче, скоро ще я обикнеш. Не се нуждае от много неща, просто покрив над главата… и сигурност.

— Моля те, остави ме да помисля. Не съм подготвен за това, трябва ми време — умоляваше я Мигел.

— Нямам време! Не мога да чакам! Трябва да ми отговориш сега! Сега, Мигел! — настоя тя. — Искам да умра спокойно. Силите ме напускат… Остава ми още малко…

— Не е вярно, Роса. Може би…

— Направи поне това за мен, Мигел. Няма да намеря покой, ако дъщеря ми остане съвсем сама и няма кой да се погрижи за нея. Ти си единственият й близък човек. Единственият…

— Но тя дори не ме познава. Посрещна ме като чужд.

— Бях й казала, че баща й е починал, но когато разбере истината, ще те обикне. Ще страда много, когато я оставя. Ще си й нужен, Мигел. Моля те, успокой ме, искам да съм сигурна, че ще ми помогнеш. Моля те… Обещай ми… — Гласът й заглъхна. Главата й се отпусна на възглавницата. Бореше се за глътка въздух, но широко отворените й очи бяха вперени в Мигел с надеждата, че ще й обещае да се погрижи за Лусесита.

— Нека потърся лекар, ще поговорим по-късно — опита се да се измъкне той.

— Не, няма време. Умолявам те, Мигел. Моля те, нямам време! Не ме оставяй да умра така… Умолявам те! Погрижи се за дъщеря си! Обещай ми!

— Добре — съгласи се накрая той. — Ще сторя онова, за което ме молиш.

— Закълни се — настояваше Роса. — Закълни се, моля те, че ще се погрижиш за Лусесита.

— Заклевам се, Роса. Давам ти думата си — тихо изрече той. Измъченият й поглед бе прикован към лицето му, сякаш го обвиняваше за всичко, което бе преживяла през тези години.

— Благодаря… Благодаря, Мигел. Отведи я със себе си. Нека бъде до теб. Грижи се за нея. Не забравяй, че се закле — повтаряше тя, сякаш искаше думите й да се запечатат в ума на човека, когото някога бе обичала.

Сега можеше да умре спокойно. Очите й се затвориха и на лицето й се изписа блажено спокойствие. Мъките й свършиха. Мигел я гледаше невярващо. Разкайваше се, че е отстъпил пред молбите на Модеста. Нямаше сили да й откаже, а обещанието, което бе дал на Роса, трябваше да бъде изпълнено. Онова, което бе научил от нея, го бе зашеметило. Животът му щеше да се усложни, но нямаше връщане назад. Обеща на Модеста да се погрижи за момичето, но при едно условие: никой да не узнае, че тя е негова дъщеря. Дори Лусесита. Заповяда й да я заведе в дома му като нейна помощничка.

— Ще кажем, че е останала сираче и че съм й позволил да работи у нас — обясни той на Модеста.

— Но това не е справедливо, господине! Не обещахте на Роса това!

— Заклех се да се погрижа за момичето. Обещах да има покрив над главата си, да не гладува и да я покровителствам. Нищо друго не съм й обещавал! — защити се той.

— От морална гледна точка е така, господине. Лусесита ви е дъщеря…

— Анхелина е единствената ми дъщеря! — извика Мигел. — Искам да ти стане ясно, Модеста! Тази, другата, е инцидентен случай. Тя е дете на любовта. Нима мислиш, че мога да я представя пред хората и да й дам името си? Това не бива да става публично достояние! Да не си посмяла да кажеш на някого, ясно ли е! Вземи — подаде й пари той. — За разходите по погребението. Когато всичко свърши, доведи момичето у дома. Сигурно ще те пита защо съм дошъл и защо й помагам… Кажи й, че като господар на имението съм познавал родителите й. Така ще обясним на всички — беше категоричен той.

Ядосан на себе си, напусна дома на Модеста. В преддверието хвърли поглед към девойката. Трябваше да си признае, че бе много красива, но не изпита бащина любов към нея. Забързано излезе, за да не изпита съжаление към момичето и за да не мисли за обещанието, което бе дал. Прекара нощта след смъртта на Роса в библиотеката, опитвайки се да отгатне как щеше да се промени бъдещето.

Лусесита дори не го бе погледнала. За нея той беше непознат. С недоверие се взираше в спокойното лице на майка си. Осъзнаваше, че след дълго мъчение най-после тя бе намерила покой. Изобщо не се замисляше какво я очаква. Болката се появи по-късно. Връхлетя я като лавина, но не я пречупи. Изпрати майка си с достойнство, без да показва пред останалите дълбоката си мъка.

Глава 3

При завръщането си у дома Мигел отново се сблъска с презрителното отношение на съпругата си.

— Мигел! — повика го тя.

— Какво искаш? — попита я той.

— Как смееш да се обръщаш така към мен! — побесня Грасиела. — Излезе вечерта и не съм усетила кога си се прибрал. Дори не си спал в леглото си. Затворил си се в библиотеката и си осъмнал там! Какво криеш, Мигел!

Мълчанието ти ме навежда на размисли. Сигурно се опитваш да измислиш нещо, на което да повярвам, нали? Къде беше, Мигел? Виж се само как изглеждаш. Къде си ходил?

— Още не е настъпил денят, в който ще се оправдавам пред теб! Не е дошъл!

— Отдавна не си говорил с този тон, Мигел. И няма да ти го позволя. Ако искам обяснение, то е, защото заслужавам уважение, а ти ходиш през нощта, където си искаш и правиш бог знае какво!

— Обвиняваш ли ме, Грасиела? — иронично я запита той.

— Много добре знаеш какво съм преживяла заради теб. Обичаш да играеш ролята на добър стопанин, съпруг и баща.

— Не намесвай дъщеря ни — настоя той.

— Добре. Тогава искам да ми кажеш къде беше снощи! Имам право да знам!

— Вече ти казах, личните ми дела засягат само мен.

— Не, Мигел. Твоите лудории са и мой проблем. Забрави ли, че целият град ме одумваше? Какъв срам преживях!

— Моля те, Грасиела.

— Ти проигра богатството на семейството! — напомни му тя. — Пропиля зестрата ми за начинания, от които нищо не се получи! Не аз губех пари на карти и залагания! Имам право да те питам!

— Излез от библиотеката и ме остави на мира! — необичайно грубо извика Мигел.

— Няма така лесно да се отървеш от мен.

— Прави каквото искаш! — махна с ръка съпругът й.

— Ако не бях аз, това семейство отдавна да е пропаднало! Не те ли е срам, не се ли чувстваш отговорен, ти си…

— Моля те! Прекаляваш!

— Не мисля само за пари. Забрави ли как тичаше след всяка фуста веднага след сватбата ни?

— Млъкни! — Търпението му се изчерпа, повече не можеше да се контролира.

— Как не те е срам! Тичаше след всяка, дори след онези мърляви селянки! — продължаваше тя.

— Моля те, Грасиела, остави ме сам.

Щом се разгневеше, Грасиела си го изкарваше на прислугата. Излетя като фурия от стаята и отиде в кухнята. Винаги намираше предлог да се скара. Но сега, когато влезе в кухнята, налетя на непознато момиче, облечено във вехта рокля. Огледа го презрително.

— Коя е тази? Какво прави тук?

— Това е момичето, което ще помага за почистването на дома, госпожо.

— Да помага? На кого? — горделиво запита тя, без да откъсва поглед от девойката.

— Извинете, господин Мендоса не говори ли с вас? — престори се на наивна Модеста.

— Не, Мигел не ми каза нищо.

— Мислех, че…

— Модеста, какво трябваше да ми каже господинът?

— Виждате ли, госпожо… — объркано започна тя. — Ще помага за домашната работа.

— Нищо не разбирам. Не съм търсила прислужничка. Защо я е довел? Откъде се появи?

— Дъщеря е на моя добра приятелка, госпожо — опита се да я умилостиви Модеста. — Онази, която дойде от село…

— Модеста, нещо не разбирам. Ще трябва да поговоря с Мигел. Ела с мен — заповяда тя.

Модеста безмълвно я последва в кабинета на Мигел. Намериха го потънал в мисли.

— Ще ми обясниш ли какво става тук? — започна Грасиела още от вратата. — Модеста е довела някакво момиче да работи тук. Струва ми се, че това има връзка с теб.

— Да — опита се да запази спокойствие той. — Бях забравил. Нима Модеста не ти каза? Приятелката й почина и момичето е сираче.

— И какво ни интересува това? — иронично запита съпругата му.

— Модеста ми обясни, че не може да я приюти, защото къщата й е малка, а и няма достатъчно средства да се грижи за нея. Помоли ме да вземем момичето тук като прислужничка.

— И ти се съгласи? — учуди се Грасиела.

— Човещина е, Грасиела.

— Е, съжалявам. Първо, никой не ме е питал, и второ, за какво ни е? Нали разбра, Модеста? Отведи я от тук.

Модеста излезе със сведена глава от кабинета. Спря се за миг на стълбището, за да се успокои. Когато влезе в кухнята, видя, че Лусесита се е свила като подплашено животно, тъй като не беше свикнала с крясъци. Искаше й се да си тръгне, да хване първия влак за село. От друга страна, чувството на дълг към приятелката на майка и я задържаше в тази непозната, студена къща.

— Откога проблемите с прислугата се решават без мен? — ядосано запита Грасиела, щом Модеста излезе. — Защо си изпълнил молбата й? Сиропиталище ли ще ставаме? Така ли е, Мигел? — Вече започваше да се нервира от мълчанието му. — Разбери, Модеста не може да я задържи. Нямам намерение да решавам проблемите й! Няма! Не искам тази селянка тук, у дома си! От тези хора ми се гади!

— Не бъди толкова жестока. Тя е млада. Виж как се справя, ако не си доволна, тогава я изгони.

— Откога си станал толкова жалостив? — иронично го попита. — Грижиш се за сираци? Само това оставаше!

— Грасиела…

— Защо искаш да задържиш момичето у дома? Каква е истинската причина? Кажи ми! Кажи истината! Хайде, говори. Чакам.

— Не е нужно да измислям никакви причини, Грасиела — уморено й отвърна той. — Съгласих се, защото Модеста ме помоли и защото… никога не ме е молила за нищо. Работи от години в тази къща. Не можех да й откажа.

— Сърцето ти омеква с всеки изминал час — заяде се тя. — Сутринта за малко да ме зашлевиш, а сега си мек като памук.

— Нямах намерение да вдигам ръка… — опита се да се оправдае Мигел.

— Добре! Не искам тази дивачка у дома! — изкрещя Грасиела, преди да се втурне към кухнята.

— Модеста — извика тя на готвачката, — селянката не може да остане тук.

— Ще ми помага в кухнята, госпожо Грасиела. Приемете я — помоли я Модеста.

— Тия дни ме измъчи с отсъствията си. Кухнята е изоставена. Не съм склонна да ти правя отстъпки.

— Това не е отстъпка, още една прислужничка никога не е излишна — опита се да обясни готвачката.

— Стигат ми тези, които имам, да не говорим, че тази е неопитна селянка, която сигурно не знае как се работи, а и откъде ли се появи?

— Умее много неща, госпожо Грасиела — не се отказваше Модеста. — Работлива е, бъдете спокойна. Ако не знае нещо, ще я науча. Освен това няма да й плащате много, за още малко пари ще имате на разположение още една прислужничка…

— Добре, престани! — прекъсна я Грасиела. — Може и да си права. Така да бъде, Модеста. Момичето може да остане. Ще сервира храната — заяви накрая тя.

— Благодаря, госпожо.

— Предполагам, че няма понятие какво означават добрите маниери — презрително заключи господарката. — Опитай се да я научиш.

— Да, госпожо, бъдете сигурна — тихо отвърна Модеста.

Въпреки че не знаеше какво се бе случило в кабинета на Мигел, Лусесита бе щастлива, че остава в тази голяма, богата къща. Мила и добра, каквато беше, тя се надяваше, че всички ще я харесат.

Модеста бързо й намери някаква стара униформа, която преправи по нея. Трябваше да си признае, че е малко несръчна, но се надяваше бързо да се научи. Страхуваше се от яростта на Грасиела, но предполагаше, че господин Мигел ще я защитава. Госпожа Грасиела бе поверила на момичето сервирането на храната в трапезарията. Модеста търпеливо обясни на Лусесита как да сервира приборите за всеки ден и скъпите сервизи, които използваха при специални случаи. Момичето се чудеше защо са им толкова много съдове. Модеста й повтаряше в какъв ред се подреждат приборите, от коя страна се нареждат чашите за вода и за вино, къде се поставят салфетките, лъжиците, вилиците и ножовете…

— Много е важно как ще подредиш чиниите — обясняваше тя. — Винаги ги поднасяй от лявата страна…

Лусесита я слушаше внимателно. Стараеше се да научи всичко, но правилата бяха толкова много. В тяхната колиба имаха само една чиния, лъжица, вилица и ножове. Леко потъркваше челото си с ръка и се опитваше да запомни всичко. Останалите от прислугата се стараеха също да й помогнат да се хареса на семейство Мендоса. Беше напълно объркана, не знаеше какво да каже или какво трябва да стори. Вечерята наближаваше, а Лусесита не можеше да се похвали, че е научила много.

Скоро трябваше да се сервира вечерята и тя с несигурни стъпки премина през полуотворената врата. Видя непознати, хора, момиче в инвалидна количка, красиво като ангел, възрастна госпожа и господарката Грасиела, за която вече знаеше, че има лош характер. Това я уплаши. Ръцете й трепереха и тя напразно се опитваше да се успокои.

— Ако още беше при мен — шепнеше Лусесита, мислейки за майка си. — Само да се беше излекувала и да се бяхме върнали на село, у дома. Колко ми липсваш, мамо. Тъжно е да останеш сам, изоставен, като камък на пътя, който всеки може да подритне. Нямам представа защо са им толкова чинии, като могат да ядат и от една — чудеше се тя.

За да се научи да работи, Модеста я изпрати да сервира кафето на Густаво.

— На кого? — изненада се момичето.

— На господин Густаво, върна се преди малко — кротко й обясни готвачката.

— А къде да отнеса това? — запита объркано Лусесита, държейки подноса несигурно.

— Това се нарича поднос — обясни жената. — Занеси го в библиотеката. Качи се по стълбата, завий наляво и ще намериш господина в първата стая вдясно. Разбра ли?

— Да се кача по стълбата, да завия, наляво и първата врата вдясно — повтори след нея момичето.

Лусесита бавно се заизкачва по стъпалата. Много внимаваше да не, изтърве подноса. Обувките й пречеха, защото бе свикнала да ходи боса. Страхуваше се да не се спъне, така че стъпваше много предпазливо. Неуверено почука на вратата, тъй като не бе много сигурна какво трябва да направи.

— Вие? — възкликна тя невярващо, готова да побегне.

— Ти си момичето от реката — обърна се към нея Густаво, изправяйки се да й помогне за подноса. — Как успя да… — Не довърши въпроса си, защото се чу трясък от падащия поднос. Когато той се наведе да събере остатъците от счупените чаши, Лусесита изскочи от стаята. Пребледняла, тя се втурна в кухнята.

— Детето ми, какво се случи? — веднага я запита Модеста.

— Той е, Модеста! Онзи човек!

— Какъв човек?

— Онзи, на когото занесох кафе!

— Господин Густаво?

— Не знам как се казва! Но го познавам, Модеста!

— Господин Густаво, ли? — Помисли си, че девойката или си измисля, или лъже.

— Да, той — потвърди Лусесита. — Видях го веднъж на реката. Къпех се, а той искаше да ми вземе дрехите.

— Какво говориш, да не си полудяла! — запита я засрамено жената.

— Не, Модеста! Така беше! Къпех се и той се появи изведнъж! Тогава много се ядосах, защото, искаше да ми вземе дрехите и ми се присмиваше! Аз му изкрещях, че е крадец! Замервах го с камъни и пуснах кучето да го ухапе! — изрече девойката на един дъх. — Един камък за малко да му счупи главата! — изведнъж се сети.

— Мили Боже!

— Какво да правя сега! Къде да се скрия? — уплашено я запита тя. — Утре ще взема влака за село. Връщам се у дома.

— Не, скъпа, успокой се, просто си изнервена.

— Модеста, той ще ме изгони. Особено след като изпуснах онова нещо!

— Какво?

— Кафето.

— Богородице…

— Уплаших се! Откъде да знам, че ще видя този човек тук?

Густаво веднага отиде да разпита Мигел коя е непознатата девойка. Смутен, той му обясни, че това е дъщеря на негова приятелка, наскоро починала.

Новината за счупените чаши бързо се разнесе из къщата й стигна до Мигел.

— Модеста, опитай се да оправиш нещата — помоли той готвачката, тъй като се страхуваше от нов скандал.

Беше сигурен, че Грасиела чака първия удобен случай, за да прогони Лусесита.

Густаво бе заинтригуван от девойката и лесно я откри.

— Ще ме изгоните ли? — със страх попита тя, щом го видя.

— Не — кротко отвърна той, — нямам намерение да ти отмъщавам за онова, което ми наговори при реката. За щастие не успя да ме улучиш. Дума дупка не прави, но камъкът можеше да ми пробие главата, тогава наистина щеше да ме заболи — пошегува се младият мъж.

— Извинете, господине, само се опитвах да се защитя. Уплаших се…

— Май беше ядосана — подсети я той, забавлявайки се. — Хайде, не се притеснявай, всичко е забравено. Как се казваш? — попита я, припомняйки си, че тя не се е представила.

— Лус Мария, господине. Но ме наричат Лусесита — добави тъжно.

— Добре, Лусесита, ще станем ли приятели? — усмихна се той.

— Добре — кротко се съгласи момичето, въпреки че все още се страхуваше малко от него.

Бързо забрави за тази среща. Модеста я повика да сервира вечерята. Въпреки че не го показваше, беше горда от униформата си. Полагаше големи усилия да превъзмогне страха, който изпитваше.

— Вече ни викат — бързо повтаряше Фефа, когато чу гласа на Грасиела.

Ръцете на Лусесита трепереха и искаше да остане в кухнята, но Модеста й връчи подноса, пожела й успех и я побутна към трапезарията. Грасиела я изгледа презрително и лицето на девойката пребледня.

— Първо на госта — изрече студено господарката.

Лусесита я изгледа с омраза, но после погледът й се спря на прекрасната госпожица. Анхелина й приличаше на ангел. Загледана в нея, не усети, че подносът се накланя. Горещата супа се изля върху сакото на Алваро. Настъпи суматоха и Лусесита избяга уплашено в кухнята. Беше убедена, че госпожата ще я изгони. За щастие Алваро не се изгори. Грасиела крещеше, докато останалите се опитваха да я успокоят. Питаха се, откъде се е появила тази дивачката. Само Мигел и Густаво запазиха мълчание. Нещо повече, Густаво се забавляваше. Радваше се, че атмосферата в този господарски дом, която обикновено бе напрегната, се е поразведрила. Наслаждаваше се на гнева на Грасиела. Господарката на дома обаче бързо се овладя и повика Фефа да продължи да сервира. В очите и все още проблясваше ярост. За всичко бе виновен Мигел. Тя смяташе, че той крие нещо, че не е приел девойката само от съжаление, но не можеше да отгатне какви са били мотивите му.

— По-добре ще е да се върна на село — казваше Лусесита на Модеста. — Няма какво да правя тук.

Модеста не се притесни много от случилото се, осъзнавайки, че момичето едва сега е започнало работа. Спомни си как Фефа бе счупила ваза и разказа случката на Лусесита, за да я успокои и развесели. Постепенно девойката възвърна самообладанието си. Сега, когато бе изгубила майка си, нямаше голям избор.

След вечеря Густаво реши да изпълни желанието на съпругата си и двамата излязоха в двора. Докато тя му говореше, той мислеше за Лусесита. Беше разсеян. За щастие тя нямаше представа какво го измъчва и се радваше на един от редките мигове, в който бяха заедно. Задаваше му много въпроси, а той й отвръщаше лаконично.

От кухнята се чу шум и Густаво разпозна гневния глас на Грасиела. Докато разсеяно отговаряше на Анхелинините въпроси, се молеше нещастната девойка да не бъде изгонена. Молитвите му явно бяха чути. Грасиела бе склонила пред упоритите молби на Модеста и даде още един шанс на Лусесита. Когато разбра за случилото се, Густаво се усмихна и нежно погледна към Анхелина. Тя отвърна на погледа му. Вярваше, че отношенията им отново ще се оправят. Нощта бавно се спускаше над дома на семейство Мендоса и разпалените страсти стихнаха.

Модеста отведе Лусесита до новия й дом — стаичка в пристройката за прислуга близо до господарския дом. Девойката потръпна от страх, когато влезе вътре. Извърна се към Модеста и я прегърна, търсеше в нея утехата, която майка й би трябвало да й даде. Умоляваше я да я вземе в дома си, но готвачката остана непреклонна. Бързо оправи леглото и накара Лусесита да си легне. Дълго след това момичето трепереше, без да знае точно защо.

Когато се събуди на другата сутрин, Лусесита не знаеше къде се намира. Дълго седя на края на леглото, докато се сети какво се бе случило. Събра сили и решително се отправи към кухнята на семейство Мендоса. Когато влезе, Модеста й даде нова униформа. Отначало това я изненада, не беше свикнала на такова разточителство, но готвачката й обясни, че такава е волята на господарката.

Лусесита изгаряше от желание да помогне с каквото може на Модеста. Не искаше да е в тежест. Докато носеше съдовете, за миг се разсея и голяма й тежка порцеланова чиния се разби в пода. Отчаяно се хвана за главата, опитвайки се да сдържи вика си. Беше убедена, че ще я изхвърлят от тази красива къща. Ако не познаваше Модеста и Серхио, завинаги щеше да намрази Лима.

За щастие Густаво разреши неприятния инцидент. Той им даде пари да купят нова чиния, преди тъща му да се появи и да се развика. Всичко щеше да е наред, но Грасиела също влезе в кухнята точно в мига, в който младият мъж подаваше парите на Модеста. На всички им стана неприятно, но Густаво успя донякъде да запази самообладание.

— Какво става тук, Густаво? Защо даваш пари на Модеста? — злобно изгледа тя младия мъж, но той мълчеше, опитвайки се да измисли някаква правдоподобна история. — Отговори ми, Густаво. Искам да знам. Защо даваш пари на Модеста?

— Плащам й за една услуга.

— Тя взима заплата за работата си в тази къща. Не е нужно да й даваш допълнително възнаграждение.

— Въпреки това бих искал да й там тези пари. Модеста, ето за превъзходните ти гозби — любезно изрече той и й подаде парите. Заради разбирането му и добрия му нрав той бе любимец на прислугата. Сега погледите им му казаха много повече от думите.

— Благодаря, господине.

— Какъв разсипник! — презрително възкликна Грасиела.

— Ако останалите обитатели на тази къща могат да си позволят да харчат пари, защо и аз да не го сторя — отвърна й той. — С ваше разрешение.

— Густаво, предполагам, че ще останеш у дома. Мигел повика брат ти.

— Ще остана, щом Емилио ще идва.

— Чухте ли? — строго се обърна към прислугата Грасиела. — На работа, ще имаме гости. Извадете сребърните прибори й съдовете от порцелан. Фефа, ти ще сервираш, върви да наредиш масата. Не желая повече да виждам онази селянка в трапезарията. Къде е тя сега?

— Чисти стаята си, госпожо. Сутринта почисти кухнята и изми съдовете от…

— Добре. Приготви сок от портокали, а тя да го отнесе на дъщеря ми. Надявам се, че ще се справи поне с това — добави.

— Исках да ви помоля да ме пуснете да отида до магазина — неловко започна Модеста.

— В никакъв случай. Скоро ще стане дванайсет, гостите ще дойдат всеки момент.

— Само за минутка — помоли я готвачката.

— Това, че зет ми ти даде пари, не означава, че трябва да ходиш на пазар, докато си на работа. Нека онова момиче да побърза със сока!

— Какво ще правим сега? — запита Модеста, след като госпожата си тръгна.

— Не мога да се измъкна — заяви Фефа. — Госпожата иска веднага да подредя масата.

— За какво са ни парите, като не можем да спасим Лусесита? — тъжно въздъхна другата жена.

Въпреки това след малко забрави за тревогите си и повика Лусесита да отнесе сока на госпожица Анхелина. Ръцете й трепереха и тя умолително погледна към Фефа, но Модеста бе непреклонна, защото смяташе, че само така Лусесита ще се отпусне пред господарите.

— Наредиха ми да ви донеса сока, госпожице.

— Да.

— От портокал е — срамежливо изрече Лусесита, застанала до вратата. Не знаеше дали трябва да влезе, или само да остави сока и веднага да си тръгне.

— Не стой така, донеси го — заповяда надменно Анхелина.

Лусесита й подаде чашата, обърна се и веднага излезе от стаята.

— Почакай — повика я господарката, — отнеси чашата. Тази униформа ти стои добре — отбеляза, когато момичето се приближи.

— Имам чувството, че ме стяга, като завързана съм — отвърна прислужничката. — Но съм много благодарна. Така ще имам повече дрехи и с онова, което донесох от село, ще изкарам дълго време. Ще благодаря на майка ви, когато я видя.

— Вземи, можеш да си вървиш. — Анхелина презрително й подаде празната чаша, без да се интересува повече от нея.

— Да, госпожице. Връщам се в кухнята — тихо изрече тя, без да знае защо. — Почакай малко — спря я Мигел, който влизаше в стаята на Анхелина. Ниското й положение му причиняваше болка. Лусесита отново се разтрепери.

— Вземи — неочаквано се обърна към нея той и й подаде пари. Момичето объркано го изгледа.

— Какво да правя с тези пари?

— За тебе са.

— За мен? Не, господине.

— Защо не? — учуди се Мигел, мислейки за дъщеря си и за съпругата си, които винаги бяха недоволни и искаха повече. Беше изненадан от нейната скромност.

— Не, господине, много ви благодаря.

— Току-що започна да работиш, нямаш никакви пари — опита се да й обясни той. — С тези можеш да си купиш нещо, което ти харесва.

— Не знам какво да правя с тях — подвоуми се Лусесита. — Наистина. Дали да ги взема и да ги запазя?

— Вече ти казах, вземи ги — окуражи я Мигел.

— Господине, толкова сте добър. Всички сте много мили с мен. Благодаря. С ваше разрешение.

— Смешна девойка, нали, татко? — високомерно изрече Анхелина.

Той не й отговори, от думите й го заболя. Обичаше я, макар да съзнаваше, че съпругата му много я глези. С тъга гледаше неподвижните й крака и ги сравни с тези на стройната селянка, пъргави като на сърна. Проклинаше съдбата заради онова, което се бе случило с Анхелина.

Когато влезе в кухнята, Лусесита забеляза Серхио. Майка му бе щастлива: той се беше появил като ангел небесен и щеше да им помогне да купят същата чиния като онази, която момичето бе счупило. Серхио изгледа майка си укорително. Съжаляваше, че не може да остане в кухнята при красивото момиче, но когато тя му обясни какво се е случило, той бързо тръгна към магазина на господин Висенте.

— Вижте какво ми даде господин Мигел! — наивно показа парите Лусесита.

— На теб ли? На мен дори благодаря не ми казва — изненада се Фефа.

— Не ги исках, но той настоя. Много е добър към мен. Каза ми да си купя каквото поискам. Вземи ги, Модеста, да купиш чиния.

— Не, запази ги. Въпросът с чинията вече е уреден. Поне се надявам да е така — рече Модеста. Тревожеше се, тъй като Серхио още не се бе върнал. „Сигурно бързо ще се върне“ — опитваше се да се успокои тя.

Освен че беше купил чиния, той донесе на Лусесита книга. Когато девойката пристигна в града, той се изненада, че тя не знае да чете, и й обеща да я научи. Сега се бе погрижил да спази обещанието си. Очите на Лусесита радостно заблестяха. Повдигна се на пръсти и го целуна като брат. Серхио дълго докосва мястото, където го бе целунала. Не можеше да повярва на случилото се.

Приглушените шумове и гласове, които долитаха от трапезарията, накараха прислугата да застане нащрек. Скоро разбраха, че Анхелина е дошла в съзнание и Густаво е при нея в стаята й.

Гостите постепенно се събираха.

— Преди малко беше припаднала — обясни Грасиела отсъствието на дъщеря си.

— Много съжалявам — каза госпожа Гоенече. — Грасиела, може би е по-добре да дойдем друг път.

— Не, не е необходимо. Густаво е при нея. След онзи нещастен инцидент постоянно стои при нея — излъга майката. Пред целия град тя се опитваше да представи семейството си като щастливо. — Болногледачката каза, че й е минало и че не е нещо сериозно. Густаво ще ни съобщи, когато тя се събуди.

— Надявам се, че съпругата ми ви е обяснила всичко — рече Мигел, извинявайки се за закъснението.

— Разбира се. Много съжаляваме, че Анхелина е зле.

— Извинете ме, ще отида да дам наставления на прислугата — каза Грасиела.

Скоро пристигна Емилио, братът на Густаво.

— Всички пристигнаха. С изключение на Анхелина, разбира се — оплака се Грасиела.

— Какъв срам, Мигел! — възкликна Емилио. — Да се видим след толкова месеци — изказа той недоволството си от това, че не бяха го посещавали в църквата.

— Като свещеник би трябвало да си доволен — пошегува се Мигел. — Ако не се виждаме често, това означава, че нямаме грехове пред бога.

— Като те знам какъв си, сигурно си сключил договор с него — засмя се Емилио.

— Отдавна не сме се виждали — отбеляза госпожа Грасиела. — Вече сигурно си кардинал.

— Не е минало чак толкова много време.

— Емилио — тя го хвана под ръка, — искам да те запозная с Господин Мендоса Гоенече, генерален директор на банката на Перу в Лондон.

— Отче, приятно ми е.

— На мен също.

— Прекрасната му съпруга. Отец Емилио Гонсалвес.

— Не сме имали щастието да слушаме ваши проповеди — изчерви се госпожа Гоенече, — но съм чувала много похвали за тях, отче.

— Докато хората говорят за тях, всичко е наред, госпожо.

— Както е казал Дон Кихот: „Кучетата лъжат, Санчо. Значи напредваме“ — изрецитира господин Гоенече.

— А къде са останалите? — попита Емилио. — Къде е Густаво? Съобщете му, че съм пристигнал.

— Не е необходимо. Сигурно е чул гласа ви. Извинете, отче, но понякога говорите високо, сякаш сте в църквата.

— Анхелина би искала да те види, но не е добре — извини дъщеря си Грасиела. — Сега почива. Може би по-късно ще слезе при нас.

— Какво и е? Какво каза лекарят? — бързо започна да разпитва Емилио, който обичаше снаха си.

— Анхелина не понася лекарите. Откакто разбра, че е неизлечимо болна, няма никакво доверие в тях. Сегашното й състояние е последица от слабите й нерви, станала е много чувствителна. Сигурно е от музиката, която изпълнява вчера. Беше много възбудена. Трябваше да свири нещо по-спокойно.

— Състоянието й може би има връзка с недъга й, а не само с музиката и нервите й. Настоявам да бъде прегледана от лекар.

— Не е необходимо — отново се намеси Грасиела. — Добре е. Нужни са й само нашите грижи, както и тези на съпруга й. Нито един лекар не би й помогнал така както Густаво — отвърна тя, намеквайки на свещеника за недоразуменията между Анхелина и Густаво.

Всички с нетърпение го очакваха, но той все още стоеше до леглото на Анхелина. Опитваше се да бъде грижовен съпруг и удовлетворяваше всички капризи на жена си. Най-тежко му беше, когато тя изискваше от него нежности. За щастие се появи Мирта и сложи край на мъките му.

— Още ли не се е събудила? — попита болногледачката, когато влезе в стаята.

— Не — тихо й отвърна Густаво.

— Вървете, господине — предложи му тя. — Няма да се отделя от нея. Ако се случи нещо, ще ви повикам.

— Добре, отивам в стаята си, а после ще сляза в салона — въздъхна с облекчение Густаво. — Благодаря ти, Мирта.

— Защо му каза да си отиде, глупачко! — нахвърли се върху нея Анхелина, щом той излезе. През цялото време се бе преструвала, номерата й целяха да задържи съпруга си близо до себе си. — Отговори ми! Защо го пусна да си отиде!

— Госпожо, мислех, че спите — заоправдава се Мирта.

— И така да е, негово задължение е да стои до мен. Разбра ли? Не бива да се отделя от мен! Той е мой и само мой! — повтаряше тя. Болногледачката сви устни. — Не се мръщи. На никого няма да позволя да застане на пътя ни. На никого! Запомни, това се отнася и за теб!

— Госпожо, какво говорите?

— Никой няма да ме раздели с Густаво. Чу ли ме!

— Никога не бих посмяла да се меся в брака ви — убеждаваше я Мирта, въпреки че харесваше младия господин. Смяташе, че би могла да му даде много повече, отколкото сакатата му съпруга.

— Да, но го стори, Мирта. Пусна го да си върви. Внимавай, много внимавай! — предупреди я Анхелина, която усещаше, че нещо не е наред. — Знам, че все някога ще имам съперница, жена, която ще пожелае да ми отнеме Густаво, но няма да го допусна. По-скоро бих умряла! Густаво ми принадлежи — възбудено възкликна тя.

През това време малката компания се забавляваше чудесно, очакваха Густаво да се появи и обедът да започне. Госпожа Грасиела отиде до кухнята, за да даде последни нареждания. Както винаги имаше много забележки.

— Какво сте подготвили? — превзето се обърна тя. — Какво е това? Да не сме на панаир, има твърде много зеленина. Така е по-добре. Виждате ли?

— Да сервирам ли, госпожо? — неуверено попита Модеста.

— Още не. Донеси само предястието — заповяда тя.

— Да занеса ли нещо на госпожицата? — предложи Модеста.

— Не е нужно. Мирта и Густаво са при нея. Вие стойте в кухнята и бъдете готови да сервирате. Ясно ли е?

— Каква фурия! — тихо прошепна Фефа, когато Грасиела излезе. — Тази жена би скъсала нервите на всеки — засмя се тя, но Модеста й направи знак да мълчи. Знаеше, че господарката има навика да подслушва.

Госпожа Грасиела грешеше за едно нещо. Густаво не беше при съпругата си, а със семейния адвокат Алваро. Младият мъж бе забелязал, че Алваро се интересува необичайно много от Анхелина, но това не го тревожеше. Дразнеше се единствено когато се намесваше в живота му и при подобни случаи нетърпеливо го прекъсваше. Сега обаче прие спокойно упреците му, усещайки, че адвокатът иска да сподели нещо с него и да облекчи съвестта си. След кратък разговор осъзна, че става дума за несподелена любов.

— Коя е тази жена, която ти е причинила толкова мъки? — поинтересува се Густаво. — Защо никога не говориш за нея?

— Тя… — измънка Алваро. — Не, няма да кажа нищо. Не би ме разбрал.

— Сигурно се измъчваш, защото не можеш да я забравиш. Останал си сам, без семейство.

— Съвсем сам, приятелю — отвърна Алваро. — Задоволявам се с трохи. Понякога не получавам дори и това. Затова често се намесвам във вашия живот и искам да си щастлив с Анхелина.

— Отначало я обичах — призна Густаво. — Много. Но след това, когато започна да капризничи…

— Ти си кавалер, трябвало е да постъпиш както подобава — настоя Алваро.

— Обичах я, затова се ожених за нея. Обичах я и исках да носи моето фамилно име, но бракът ми се оказа неуспешен. Детето, което не се роди… Анхелина стана непоносима… Нещастието…

— И сега се чувстваш с вързани ръце — допълни Алваро.

— Да — потвърди той. — Трудно се живее без любов. Понякога се страхувам, че ще се влюбя в друга жена — с въздишка призна младият мъж. — Стига за днес, приятелю — отбеляза и го поведе към трапезарията.

Огледа присъстващите. Лицето му помръкна. Мълчанието, което настъпи, му подсказа, че бяха говорили за него. Това не го разтревожи. Той бе взел решение. Изненада се, когато видя Анхелина. Учуди се колко бързо се е съвзела и вече се смее и разговаря, сякаш нищо не се е случило. Седна на масата и разсеяно се заслуша в досадните им разговори. Погледът му се спря на бледото лице на Анхелина. Без да иска я сравни с Лусесита и на устните му, се появи усмивка. Жена му помисли, че се усмихва на нея, и вдигна чашата си за наздравица. Той също вдигна своята. След вечеря се ядоса, когато тя помоли гостите да останат и се оттегли заедно с него. С облекчение взе писмото от имението, което Фефа му донесе. Съобщението беше лаконично: „Господин Густаво, пътищата са проходими. Елате!“

Подаде го на Анхелина. Когато го прочете, лицето й пребледня още повече. Погледна го с укор, в очите й прочете молба.

— Трябва да отида — отвърна той на незададения въпрос.

Гневът й се изля върху него, но той беше решил да остане верен на себе си.

Вниманието на всички в трапезарията беше привлечено от Лусесита, която се появи с подноса с чай. Грасиела позеленя от яд. Заради гостите нищо не каза, но хвърляше гневни погледи към съпруга си. Само Густаво се усмихна заради възмущението на благоприличните гости, които не можеше да понася. Когато те си отидоха, разбеснялата се Грасиела повика Лусесита в кабинета. Подаде й пари.

— Това е за работата ти тук. Не ги заслужаваш, но ги вземи — злобно отбеляза тя.

— Госпожо, аз… Моля да ми простите.

— Не, не — беше непреклонна Грасиела.

— Кълна се в майка си, която е на небето, повече няма да се повтори. Не забелязах, госпожо. Дайте ми шанс да се науча.

— Не ми се явявай пред очите.

— Госпожо, кълна ви се, разрешете да остана — през сълзи молеше девойката.

— Не плачи. Няма да постигнеш нищо. Вземи парите и си върви.

— Какво става? — прекъсна ги Мигел, който бе дочул плача на нещастното момиче.

— Нищо — студено отвърна съпругата му, наслаждавайки се на нещастието на Лусесита. — Момичето ще си отиде, това е всичко.

— Но…

— Нито дума повече, Мигел! Предупреждавам те — прекъсна го тя. — Изчакай навън — заповяда тя на Лусесита.

— Не можеш да изхвърлиш момичето, Грасиела — увещаваше я съпругът й.

— Защо? — попита презрително тя. — Вече го сторих.

— Не исках да ти казвам, но това е единственият начин да не я изгониш — промълви Мигел, уплашен от това, което щеше да последва. — Тази девойка… тя е моя дъщеря, Грасиела. Не исках да ти казвам, но това е единственият начин да не я пропъдиш. Това момиче е моя дъщеря — повтори още веднъж той, сякаш се страхуваше, че думите му няма да достигнат до хладния й разум.

— Какво каза? — попита Грасиела. Новината накара дори нея да занемее. — Това е пълна глупост!

— Не е. Истина е. Лус Мария е моя дъщеря.

— Мигел, да не си полудял? — Този път тя не се преструваше, шокът бе твърде силен за нея.

— Това е истина.

— Не е възможно. Не вярвам.

— Ще ти се наложи да повярваш. Нима бих ти го казал, ако не беше истина? Опитах се да избегна усложненията, не исках да разбереш, но от самото начало ти се настрои против нея. Сега искаш да я изхвърлиш. Нямах избор, налагаше се да ти кажа истината.

— Коя е майка й? — настоятелно запита Грасиела, щом преодоля шока.

— Не е важно. Тя почина.

— Коя е била?

— Една обикновена жена, която живееше близо до имението — призна той накрая. — Никога не си я виждала.

— Мръсник! — извика тя. — Тя е по-млада от Анхелина. Значи се е родила след… тогава — започна да заеква Грасиела. Заключението, до което достигна, я подлудяваше. — Тогава тя е извънбрачна дъщеря. И най-безсрамно си я довел у дома! Няма да позволя това копеле да остане под моя покрив нито секунда повече!

— Няма да позволя да я прогониш.

— Как се осмеляваш, глупако!

— Обещах на майка й на смъртния й одър, че ще се погрижа за нея.

— Не ме интересуват твоите обещания! Тази къща е моя и тя ще се махне! Къщата е моя! Ако толкова ти е жал за това копеле, върви с нея.

— Грасиела! — извика Мигел.

— Вече ти казах. Избирай. Или тази проста селянка, или семейството. Или тя, или Анхелина. Избирай — отсече жена му.

— Заклевам се, не исках да се забърквам в тази история, опитах се да го избегна, но беше невъзможно. Трябва да ме разбереш, жената умираше — опита се да пробуди съжаление в нея Мигел. — Нямах смелост да отхвърля молбата й.

— Кога ми изневери? Кога падна толкова ниско да имаш връзка с тази жена? — огорчено го запита тя.

— Много отдавна. Няма значение, никога не съм се отнасял сериозно към нея.

— Колко време продължи връзката?

— Беше младежко увлечение. Връзката ни беше краткотрайна. Щом разбрах, че се задълбочава, веднага я прекъснах.

— Всичко е много просто за теб. Бил си с тази жена, излъгал си ме, а сега очакваш да търпя и да се преструвам, че нищо не се е случило — възмути се излъганата съпруга.

— Грасиела, разделих се с нея и повече не я видях. Оставих я с бебето, което беше моя дъщеря. Не разбираш ли? Направих го заради нас.

— Не смятам, че трябва да се гордееш с постъпка като тази — подигра му се тя. — Винаги си се държал като глупак, Мигел. Винаги си бил склонен да ми изневеряваш особено с прости селянки. Мога да си представя как си се чувствал — като велик господар, елегантен и уважаван, какъвто никога не си бил.

— Грасиела, без обиди, ако обичаш! Защо трябва да се ровим в миналото? Промених се, разкайвам се за всичко.

— Много късно. Последицата от постъпката ти е налице — гневно възрази Грасиела.

— Дъщеря ми е последица от неразумните ми действия. Моля те, помогни ми, трябва да спазя обещанието, което дадох на майка й.

— Тя трябва да си тръгне оттук. Това е последната ми дума. Вратата на тази къща е отворена и за теб.

— За бога, Грасиела, дал съм обещание, не мога да не го спазя. Трябва да го изпълня.

— Да, дал си обещание на жената, с която си ме мамил, аз нямам нищо общо с това — напомни му тя.

— Не става дума за нея, а за съвестта ми.

— Дай й пари, но не желая да остане тук.

— Заклех се да бъде до мен и да се грижа за нея — повтори Мигел. — Това е мое задължение. Не мога да отрека факта, че ми е дъщеря. Винаги съм се съобразявал с теб, но в този случай няма да го сторя. Дал съм дума и ще я спазя.

— Не ме заблуждавай, не спазваш никакво обещание, просто те измъчва съвестта. Така ли е, Мигел?

— Може и така да се каже.

— Няма да плащам за твоите грехове. Забъркал си се в тази история, без да мислиш за мен — студено му заяви тя. — Оправяй се сам.

— Помисли какъв скандал ще избухне, ако си тръгна от тук. — Знаеше, че това най-много ще впечатли Грасиела. — Ще ни одумват, ще ни се присмиват. Приятелките ти ще се отдръпнат от теб, няма да смееш да се покажеш на улицата от срам.

— А може би те вече знаят истината. Колко ли от тях ми се присмиват. Чувствам се като пълна глупачка. Никой не бива да научи за това.

— Само Модеста знае тайната ми. Тя няма да каже на никого, тайната ще остане между нас тримата. Помисли ли за Анхелина? Как ще се почувства тя, ако узнае? Какво унижение би преживяла, ако това се разчуе. Каква болка би изпитала, ако се разделим с теб. И двамата сме й нужни. Направи го поне за дъщеря ни — умоляваше я Мигел. — Нима не й е достатъчно, че е инвалид? Знаеш колко е чувствителна, ударът ще е непоносим за нея — настояваше, окуражен от мълчанието й. — Помисли си. Най-добре ще е всичко да остане както преди.

— Чуй ме, Мигел…

— Припомни си как доведох Лус Мария у дома — побърза да, я прекъсне той, съзнавайки, че почти я е убедил. — Никой не се усъмни в действията ми. Нещата могат да останат такива, каквито са. Позволи й да остане. Ще го сториш ли?

— Само при едно условие.

— Каквото пожелаеш — съгласи се той.

— Никой не трябва да разбере, че ти е дъщеря.

— Заклевам се, няма.

— Дори и тя. Не бива да узнае, че ти е дъщеря — продължаваше тя. Страхуваше се, че ако Лусесита научи, ще потърси правата си. — Обещаваш ли?

— Да, обещавам — потвърди Мигел.

— Никога, Мигел! Разбра ли ме?

— Да, никога — даде дума съпругът й и въздъхна с облекчение. Беше понасял презрението и неуважението на Грасиела, а сега й даваше повод да се държи още по-зле с него. Той не беше добре със сърцето и сега то биеше като на подплашена сърна. Посегна към вътрешния джоб на сакото си, където винаги носеше лекарство. Изразът му бе напрегнат. С тревога очакваше звънеца, с който Грасиела викаше прислугата в своята стая. Не чака дълго. Госпожа Грасиела повика Лусесита и Модеста на разговор.

— Радвам се, че дойдохте и двете — любезно започна тя. — Това, което искам да кажа, се отнася и за двете. Размислих. Момичето може да остане.

— Наистина ли? — зарадва се Лусесита.

— Но ще работиш нещо друго, не ставаш за сервиране. Нека да чисти кухнята и да помага на Фефа. Да пере бельото и да търка подовете — бавно изрече тя, гледайки ги презрително. — Ако на дъщеря ми потрябва нещо, нека веднага да я обслужи. Запомни, Модеста, ти я препоръча. Ти ще отговаряш за това, дали изпълнява задълженията си. Ясна ли съм?

— Да, госпожо.

— Можете да си вървите.

— Госпожо, много съм ви благодарна! Толкова сте добра, благодаря! — наивно възкликна момичето.

— Достатъчно! — грубо я прекъсна тя. — Връщайте се на работа!

Благодарността на Лусесита не я трогна. За нея тя беше доказателство за изневярата на съпруга й, затова я мразеше.

Беше се съгласила девойката да остане, но използваше всеки удобен момент да му натяква. Това се превърна в нейна духовна храна, с която поддържаше злобата си.

На другия ден Лусесита се зае с новите си задължения. Чистеше стаята на господаря. Постъпката на Грасиела изненада всички от прислугата, но тя бе измислила ловка лъжа. Обясни на всички, че Модеста е дала пари на заем на девойката за погребението на майка й и тя ще остане да работи, докато не изплати дълга си.

Мигел все по-често се застояваше в стаята си, когато Лусесита чистеше там, за да я разпитва за живота й на село. Наслаждаваше се на красотата и добротата, които се излъчваха от лицето, й. Най-вече го вълнуваше искреността й и той все повече се привързваше към дъщеря си. Грижеше се за нея, но дискретно, с помощта на Модеста.

Радваше се, че тя има желание да възприема много неща и насърчи Серхио да я научи да чете. Модеста беше възпитала сина си много добре. Мигел беше доволен, че Лусесита прекарва времето си с него.

— Не смятай, че не се обвинявам — често повтаряше господарят пред Модеста. — Знам, че трябваше да съм по-отговорен.

— Това е минало — успокояваше го тя. Знаеше, че миналото не може да се промени. — Разполагате с достатъчно време да направите много неща за дъщеря си.

— Така е — съгласяваше се той. — Виж, погрижи се да не й липсва нищо. Купи й дрехи. После ми кажи и ще ти дам парите.

— Нямах предвид материални неща, господине. Мислех за…

— Каза ми, че пази парите, които й дадох, за да купи цветя за майка си — прекъсна я Мигел. — Чуй ме, Модеста, ще ме информираш за всичко, което се отнася до нея, но бъди дискретна, не искам Грасиела да разбере. Ако открие, че съм благосклонен към Лусесита, положението ще се влоши.

— Разбирам, господине. Не се тревожете.

Не само Мигел се интересуваше от Лусесита. Густаво непрекъснато я следеше с кого и как прекарва свободното си време. Дори й бе подарил книга и въпреки забраната на Грасиела й обеща да я заведе до гроба на майка й.

Густаво закара Лусесита с каретата си до гробищата. По пътя тя постоянно плачеше.

— Хайде, не тъгувай. Следващия път ще ми е непоносимо да те доведа.

— Бяхте много добър с мен, господин Густаво. Благодаря.

— Няма защо. Ако не се успокоиш, ще пропуснеш най-хубавата част от пътуването. Аз също предпочитам селото. Но трябва да призная, че и в Лима има много красиви неща. Харесва ли ти?

— Да, прав сте. Всичко е толкова красиво.

Опитваше се да сдържа сълзите си, но когато видя гроба на майка си, не успя да се овладее.

— Извинете, господине. Не исках да плача пред вас — извини се тя. — Мама много ми липсва…

— Няма нищо, не се тревожи — прекъсна я Густаво. — Всеки има право да излее мъката си.

— Благодаря. Сигурна съм, че сега, когато мама я няма, бог е пожелал да остана в къщата ви, където всички сте толкова добри към мен.

След като поплака, двамата с Густаво бяха готови да се върнат в града. Девойката седеше до красивия млад мъж, който принадлежеше на друга, сякаш бе нещо нормално. Все още приемаше мъжете като братя, в сърцето й не се бе запалила искрата на любовта.

Когато стигнаха до града, Густаво я остави сама в каретата, за да вземе Амадор, който бе отишъл да свърши няколко негови работи. Вниманието на Лусесита бе привлечено от струпалите се около един висок мъж хора. Слезе от колата и отиде да види какво става. Изведнъж отнякъде се появиха полицаи и поискаха документи от уличния актьор. Хората бързо се разотидоха и тя остана сама на улицата, но най-ужасното бе, че не можеше да открие и каретата на Густаво. Осъзна, че се е изгубила едва когато един полицай се доближи до нея и я попита къде живее. Не можеше да обясни и полицаите я поведоха със себе си. На въпросите им даваше объркани отговори. Не знаеха какво да правят с нея, докато не се появи Густаво.

— Намерихме я на едно улично представление, което трябваше да прекъснем, тъй като циркаджията нямаше позволително — обясни му един от полицаите.

— Надявам се, че не се е забъркала в нещо, като се има предвид, че момичето е простодушно.

— Да, така е. Представлението й харесваше, но не знаеше как да се прибере у дома.

— Видях човек на кокили и чух музика — тихо прошепна Лусесита на Густаво. — После видях човек, който вместо ръка имаше кукла. Никога не съм виждала подобно нещо.

— Много се притеснихме за теб у дома, не знаехме какво ти се е случило — нежно я укори младият мъж.

— Много съжалявам — смутено се извини тя за тревогите, които бе причинила в дома на баща си.

— Господа, съжалявам, че сме ви създали неприятности. Случилото се е в резултат на моята небрежност — обърна се Густаво към полицаите. — Поемам пълна отговорност.

— Не се тревожете, господин Гонсалвес, на вашите услуги сме. Признавам, че ни олекна, когато се появихте. Нямахме представа как ще открием дома на тази девойка. Дори подредихме стая да я оставим да спи тук.

— Като арестувана — пошегува се Лусесита.

— Подпишете тук, моля. Смятахме, че ще намерим дома й, но може би чак утре. Щяхме да пуснем обявление във вестника.

— Във вестника? — учуди се Густаво.

— Момичето беше толкова отчаяно — продължи да обяснява полицаят, — че решихме да пуснем съобщение в „Стампа“. Той излиза утре, но вие пристигнахте навреме и всичко приключи. Написали сме описанието и името на момичето. Измислихме и текста: „На вниманието на господин Густаво, госпожица Лусесита се е изгубила на връщане от гробищата.“ Цяла Лима щеше да го прочете утре. Тъй като случаят е приключен, предлагам да запазите бележката за спомен. Не всеки ден пишат за хората във вестника. Ще станеш прочута — опита се да се пошегува полицаят с обърканото момиче.

— Как се казва редакторът? — разтревожено запита Густаво.

— Хосе Бонифас.

— Трябва да поговоря с него. Тази обява не бива да излезе в утрешния брой.

— Госпожице, ако това е всичко… можете да си вървите. Пропуснахме шанса да ни бъдете гостенка — обади се един от полицаите, обръщайки се към красивото момиче, сякаш изпитваше съжаление, че ги напуска.

— Друг път. Във всеки случай много съм ви благодарен — каза Густаво, мислейки за скандала, който щеше да избухне. Вече си представяше обявата във вестника: „Госпожица Лусесита търси господин Густаво.“ Усмихна се на себе си, представяйки си упреците на Грасиела.

— Аз съм виновна за неприятностите ви — въздъхна девойката, докато вървяха към дома. — Сигурно моето присъствие в къщата е неприятно за всички…

— Не е вярно… — засмя се Густаво, прегръщайки я през раменете.

Съжаляваше, че не бе казал на Грасиела, че ще отведе Лусесита на гробищата. Една лъжа повлече след себе си други. Дори още по-лошо: какво щеше да стане, ако ги видеха заедно. В същото време Алваро се опитваше да се справи с редактора на вестника.

— Не, това е невъзможно. Първата страница е вече готова — беше непреклонен човекът. — Ще се наложи да печатаме всичко отначало, вижте колко е часът.

— Господине, не разбирате. Момичето вече е у дома си живо и здраво.

— Откъде да знам, че казвате истината? Съобщението дойде от полицейското управление. Казаха ми, че е много важно да излезе в утрешния брой. Откъде да съм сигурен, че не искате да попречите на момичето да се свърже с близките си? Възможно е да сте похитител и да я държите в плен.

— Мислех, че съобщавате новините и не публикувате клюки — ядоса се адвокатът. — Можете да помолите полицаите да потвърдят онова, което ви казах.

— Не мога да ви помогна, господине. Трябва да отпечатаме наново изданието, а това изисква много време и пари. Ако момичето се е появило, обявата няма да навреди на никого.

— Напротив, смятам, че може да навреди на много хора. Както разбирам, най-големи неприятности ще си имате вие. Ако утре излезе обявата, че се е изгубил човек, който вече е бил намерен, кой ще ви вярва вече? Имам приятели, които работят за конкурентни издания, и мисля да им кажа, че в „Стампа“ публикуват невярна информация. Струва ми се, че това няма да ви хареса. Или се лъжа? — хитро запита Алваро.

Тактиката му успя и редакторът се замисли.

— Педро! — повика той помощника си. — Изтегли първото издание.

— Постъпихте разумно, повярвайте ми — похвали го Алваро, докато редакторът ядосано го наблюдаваше.

Глава 4

Когато Лусесита се прибра в къщата, Серхио я очакваше.

— Господин Алваро ми разказа как са те открили. Била си в полицията. Трябваше да те потърсим първо там. Търсих те като луд по болниците и на хиляди други места.

— Как не те е срам, Серхио.

— И то пеша! — настоя той. — Не разполагам с карета и кочияш като господин Густаво. Как се загуби?

— Такова нещо никога не бях виждала на село. Никога! Истински комедианти. Изнасяха представление на улицата. За щастие всичко свърши добре.

— Идваш точно навреме. Ако беше закъсняла още няколко минути, всички щяхме да полудеем — укори я Фефа.

— Защо? Госпожата разбра ли?

— Не, скъпа, нищо не разбра — утеши я Модеста. — Не бива да научи, че господин Густаво те е завел на гробищата с каретата! — предупреди тя Лусесита. — Това трябва да остане в тайна!

— Добре. Кълна се да мълча като гроб.

— Всичко мина. Трябва да го забравим, но много ни уплаши — каза Модеста.

— Ами аз, ако знаеш колко се уплаших! Когато се появи господин Густаво, толкова се зарадвах, че се хвърлих на врата му — призна Лусесита, без да забелязва ревността в очите на Серхио.

На следващата сутрин Грасиела я очакваше:

— Искам да поговоря с теб. Когато снощи те потърсих, Фефа ми каза, че си си легнала. Сигурно на село хората си лягат рано, за да не харчат пари за газ, но в богатите къщи прислугата ляга след господарите. Искам да ти стане ясно: ежедневните ти задължения не свършват, докато господарите не си легнат. Разбра ли?

— Да, госпожо.

— И още нещо. Когато вчера разговаряхме с господин Густаво, ти остана и слуша през цялото време. От днес нататък трябва да се научиш, че не бива да подслушваш. Сега си върви, искам да остана сама. Трябва да се измият подовете — строго й заповяда. Всеки ден намираше предлог да я тормози. Това й доставяше удоволствие. Не можеше да заповядва на съпруга си и на зет си, но затова пък съществуваше селянката, която трябваше да я изслушва и да търпи капризите й.

Грасиела непрекъснато се подиграваше на Лусесита, че е била на гробища и се е загубила. Тъй като Мигел знаеше истината, лъжите й го вбесяваха. Реши да поговори с Густаво.

— Защо Лусесита не казва нищо? — попита Мигел зет си. — Нито за гробищата, нито за това, че се е изгубила, нито че се е спънала. Аз те видях да я прегръщаш, Густаво.

— Казах ви, че едва не падна.

— Тогава защо Лусесита излъга?

— Не знам, Мигел. Но ти повтарям, че съмненията ти са неоснователни.

— Предупреждавам те, Густаво! — изрече през зъби бащата.

— За какво! Казах ти истината. Защо се интересуваш толкова много? — изненада се младият мъж. — Да не си хвърлил око на новата прислужничка? Така ли е? Страх те е да не ти я отнема?

— Почакай! — прекъсна го рязко Мигел. — Не ти позволявам да говориш така! Не те ли е срам?

— Какво, че господарят се е влюбил в прислужничка? Това е нещо обикновено за теб. Не си светец по отношение на жените.

— Замълчи! Оттегли си думите!

— Не се ядосвай! Ако ти вярваш в нещо, което не съществува, то и аз го мога. Желанието ти да научиш какво е станало с Лусесита надхвърля обикновеното любопитство. Разтревожи се, сякаш случаят лично те засяга.

— Нормално е да съм засегнат, ти си съпруг на дъщеря ми! — напомни му Мигел.

— Преди малко каза, че те интересува всичко, което става с Лусесита. Мигел, трябва да признаеш, че това е доста странно. Да се занимаваш с новата прислужничка, която случайно, е млада и красива — обясни Густаво.

— И на теб ли ти харесва? Затова ли си толкова любезен с нея? Затова ли Лусесита отрича, че е излизала с теб? Отговори! — извика Мигел на притеснения Густаво.

— Извинете, искам да напомня, че вечерята скоро ще бъде сервирана — обяви Лусесита, която със закъснения осъзна, че е прекъснала спора им.

— Влез! — покани я Густаво. — Казала си, че съм те завел на гроба на майка ти и че си се загубила, нали? Защо? Хайде, кажи истината! — подкани я той.

— Може ли?

— Да.

— Не исках господин Густаво да има неприятности заради случилото се. Беше много добър към мен, че ме заведе. Затова ви излъгах, когато, ме попитахте.

— Що се отнася до мен, случаят е ясен — каза Густаво.

— Сгреших ли? — неуверено запита Лусесита.

— Не, няма нищо — бързо отвърна Густаво.

Лусесита с болка осъзна, че ще й се наложи да крие много от случилото се.

Глава 5

Анхелина се подготвяше за голям бал по случай Деня на независимостта, на който бяха поканени всички известни хора в Перу. Тя вече бе дала строгите си нареждания на прислугата. Всичко беше под неин контрол и трябваше да бъде изпълнено. Малко се срамуваше от слугите, но нямаше достатъчно време да подобри вида и маниерите им. Списъкът с поканените беше внушителен. Роклята, която бе решила да облече, беше поръчана директно от Париж.

— Прекрасна си, Анхелина. Довечера ще засенчиш всички — казваше баба й. — И ти също, Мирта. С тези дрехи си като нов човек — направи комплимент тя и на болногледачката, за да не се чувства пренебрегната.

— Подарих й тази рокля, бабо — похвали се Анхелина. — Може да я хареса някой дипломат — добави иронично тя. — Всичко върви добре. След малко гостите ще започнат да идват. Густаво още ли не се е върнал?

— Добре дошли, господин Орнасабал. Госпожа Виктория, добре дошли. Как сте? Заповядайте — чу гласа на майка си, която я очакваше и посрещаше гостите.

— Днес си ослепително красива. Как си, Анхелина? — нежно се обърна Емилио към снаха си.

— Госпожа Мария несъмнено е най-красивата жена на бала — любезно подаде той ръка на бабата на Анхелина.

— Голям ласкател сте за свещеник — засмя се госпожа Мария.

— Говоря самата истина, мила госпожо. Къде е Густаво?

— Както винаги брат ти ще се появи, когато пожелае — използва случая да се намеси Грасиела, но Емилио отдавна не обръщаше внимание на думите й.

— Добре ли се забавлявате, госпожо Гоенече. — Грасиела гордо извърна глава, показвайки, че вече не се интересува от него.

— Къде е Густаво, мамо? Много ми е неприятно — пошепна Анхелина на майка си.

— Миличка, трябва, да се преструваш — отвърна тя също така шепнешком, подсещайки я да използва женската си хитрост.

— Радвам се да те видя, човече! — достигна до тях гласът на Емилио. Грасиела бързо се извърна и видя зет си. — За малко да изпуснеш собствения си бал. Целият град говори за него. Разчу се, че министърът на земеделието е отложил всичките си срещи, за да присъства, но е получил жлъчна криза.

— Сигурно е от храната, която поема на подобни празници — не се сдържа Густаво.

— Защо закъсня, Густаво? — ядосано се обърна Анхелина към съпруга си, щом хората около него се разпръснаха. — Полагам огромни усилия, за да подготвя празненството, държа сметка за всяка дреболия, а ти дори не благоволяваш да се появиш навреме.

Анхелина, моля те, престани. Нали съм тук.

— Не е ли достатъчно, че съм инвалид, ами сега и всички глупаци да ми се подиграват! — тъжно изрече Анхелина, карайки го да се чувства виновен.

— Ти си ги поканила — отвърна й той спокойно. — Исках да дойда по-рано, но купувачът…

— Не ми говори за проклетото имение! — извика тя. — Селяците винаги са били по-важни от мен. Само за това можеш да говориш!

— Права си. Нямаш представа колко съжалявам, че не празнувам с тях в момента.

Анхелина блестеше с новата си, красива рокля. Густаво, въпреки че не се бе постарал да се облече официално, също излъчваше непреодолима мъжествена красота. Всъщност той винаги изглеждаше добре. Анхелина усещаше алчните женски погледи, които го следяха, докато той се разхождаше из салона. Обзе я ревност и реши още по-силно да го привърже към себе си. Ясно й беше, че досегашната й тактика няма да даде резултат. Въздъхна и се замисли с каква хитрост да си послужи.

Щом се отдели от нея, Густаво потърси брат си.

— Странно ми е да те виждам на подобно място, между толкова знатни хора. Какво става? — пошегува се той с него. — Решил си да станеш епископ ли?

— Не ставай смешен. Трябва да изпълнявам задълженията си към семейството, а не към тези хора. Не исках да разочаровам Анхелина, въпреки че не мога да понасям голяма част от гостите.

— Сигурно това е семейна черта.

— Става ми тъжно, като си помисля, че на цената на една рокля някое бедно семейство може да се изхрани цял месец — отбеляза Густаво, докато оглеждаше гостите.

— Хайде, не мисли за това — посъветва го брат му. — Забавлявай се. Да отидем да похапнем.

Не останаха за дълго сами. Грасиела се постара да ги раздели.

— Очарован съм, госпожо. Балът е чудесен, достоен за Париж — поласка я Емилио.

— Щом вие го казвате, господине, за мен това е голям комплимент — отвърна любезно тя, оглеждайки салона.

— Радвам се, че дойдохте, господин Бросар. Това е зет ми Густаво Гонсалвес.

— Приятно ми е.

— Брат му, Емилио Гонсалвес, който скоро ще стане епископ.

— Приятно ми е, ваше преосвещенство.

— Още един такъв бал и можеш да се кандидатираш за папа — не преставаше да се шегува Густаво с брат си.

— Извинете, оставям ви в добра компания — каза Грасиела.

— Никак не съм изненадан да ви видя тук — иронично заяви Густаво.

— Едва ли трябва да сте изненадан, след като вие ме поканихте — отвърна Бросар.

— Наистина ли?

— Не се тревожете, няма да говоря за ванадий, това не ви интересува — пошегува се гостът и разведри напрегнатата атмосфера. — Вие имате своите убеждения, а аз уважавам хората като вас.

— Защо не отидете при другите гости? Не ви ли харесва балът? — запита Густаво просто за да поддържа разговора.

— Напротив, всичко е прекрасно. В Англия никога не биха ме поканили. Затова дойдох, да видя какво представлява аристокрацията отблизо.

— Какви са впечатленията ви?

— Ако трябва да бъда искрен, повече ми харесват обикновените хора. Тези тук толкова се превъзнасят, че забравят нещо важно — живота. Не смятате ли така?

— Изглежда сте човек с убеждения — въодушевено възкликна Густаво.

— Така е. Едно от тях е, че ванадият е нещо важно. Просто трябва да ви обясня.

— Разбрахме се да не говорим за работа — напомни му домакинът.

— Така е, извинете. Ще си взема още едно питие. Уискито е от най-добрите, които съм пил пред живота си. Няма да пропусна възможността да се възползвам.

Густаво си отдъхна, когато остана сам и излезе на двора да подиша свеж въздух. Обаче не му бе съдено да остане дълго без компания. Мирта бързо се приближи до него. Харесваше го отдавна и сега се опитваше да го впечатли.

— Защо стоите сам?

— Няма определена причини. Едва ли липсвам на някого от гостите.

— На мен ми липсвате. Музиката е прекрасна, нали? Искате ли да потанцуваме? — нахално го покани тя.

— Не съм сигурен, че ви разбирам, но или сте изпили повече от необходимото, или сте се побъркали. Надявам се, за ваше добро, да сте прекалили с пиенето. Ако е така, ще ви помоля да отидете другаде и да потърсите някого, който би се заинтересувал от предложението ви. Какво ще кажете? — Нарочно й говореше грубо. Мирта обидено си тръгна.

Докато госпожа Грасиела се забавляваше, прислугата се възползва да си хапне сладкиши.

— Много ми харесва — измърмори Лусесита, докато тъпчеше храна в устата си.

— Не трябва да говориш с пълна уста — напомни й Модеста.

— Защо? Нали виждаш, че мога? Ти не можеш ли?

— Да, но не бих го сторила, това е против правилата на етикета.

— Коя е тази Етикета? — наивно попита момичето.

— Никоя, Лусесита. Ако искаш да станеш изискана госпожица, освен да се научиш да пишеш и да четеш, трябва, да придобиеш добри маниери. Например да не правиш повече така.

— Как?

— Да си облизваш пръстите — обясни й готвачката, но Лусесита направи още една голяма грешка. Избърса се в роклята.

— Не се бърши в дрехите си!

— Тогава какво да правя? — объркано попита тя.

— Използвай салфетка, затова са ги измислили. Виж, взимаш я и внимателно избърсваш пръстите си, а после устата.

— Приличам на госпожа Грасиела — каза Лусесита.

— Ако те чуе, много ще се ядоса.

— Бих искала да стана изискана дама — не спираше да говори Лус Мария. — Да говоря добре, да съм красива като госпожица Анхелина. Ако имах толкова пари!

— Парите не носят щастие, Лусесита — напомни й Серхио.

— Но можеш да си купиш много неща, Серхио. Като си помисля, че хората на село не са виждали такава къща, нито толкова много храна. Колко пъти сме си лягали с мама гладни. Бог не е разпределил благата правилно. На едни е дал много, а на други нищо.

— И богатите страдат и имат неприятности — напомни й Серхио. — Горката госпожица Анхелина не може да ходи. А твоите крака са здрави. Можеш да тичаш, да скачаш, да танцуваш. — Разговорът с нея го забавляваше. — Хайде да танцуваме! — неочаквано й предложи той.

— Не! Не умея да танцувам — притесни се Лусесита, но младежът вече я бе хванал през кръста. — Сложи си ръката тук. Не стой като дърво.

— Срам ме е, Серхио.

— Хайде, не се притеснявай. Отпусни се. Сложи си ръцете тук. Леко, едно, две. Едно, две, три…

— Серхио, колко хубаво танцуваш! Къде си се научил? — изненада се Лусесита.

— Гледах господарите. Но недей да говориш, слушай музиката и се опитай да я почувстваш. Не са нужни пари, за да се порадваш на хубави неща. В този миг не бих се сменил с най-богатия човек — замечтано шепнеше Серхио. После се сети за майка си и я потърси с поглед.

— Не се притеснявайте от мен, потанцувайте — подкани ги тя. — Забавлявайте се. Толкова съм щастлива, като ви гледам така весели.

Стана късно и гостите постепенно започнаха да се разотиват. Това означаваше, че Модеста и Фефа ще трябва да работят още дълго. Балът имаше голям успех, но Анхелина бе недоволна.

— Густаво се държа безобразно, Алваро — оплака се тя на семейния адвокат. — Като че ли целият свят е срещу мен. Първо закъсня, а после отбягваше гостите. Не мога да бъда щастлива, когато не е до мен. Щом се обърна, той се отдалечава.

— Защо не се опиташ да свикнеш с поведението му?

— Какво искаш да кажеш? — ядоса се тя. Беше свикнала той да понася лошото й настроение и оплаквания.

— Той не харесва живота в града, обича селото. Придружи го до там. Заминете заедно. Опитай се да влезеш в неговия свят, вместо насила да го караш да приеме твоите прищевки. Така може би ще е по-добре и за двама ви.

— По-добре е той да свиква с моя начин на живот. Дължи ми го — упорстваше Анхелина. За съжаление родителите й и баба й я бяха разглезили и тя смяташе, че целият свят трябва да се върти около нея. — Морално ми е задължен. Той е виновен за състоянието ми — започна да повишава глас тя. Търсеше с поглед Густаво, но той не беше в салона. — Виждала ли си съпруга ми? — грубо се обърна тя към Мирта, която се появи в този миг.

— Да. Мога да ви заведа при него.

— Къде отиваме, Мирта? Защо ме доведе тук? Каква е тази тайнственост? — капризничеше Анхелина, докато сестрата буташе количката към двора.

— За да видите нещо интересно, госпожице. Вижте какво става навън — заяви тя, когато излязоха на терасата. — Какво ще кажете? — лукаво запита Мирта. — Съпругът ви, ви остави сама и е излязъл на двора при селянката. Сами са в този късен час. Застанали са толкова близо един до друг. Той й говори нещо, а тя се смее. Сега и двамата се смеят. Колко хубаво — възхищаваше се тя, докато Анхелина все повече пребледняваше от безсилие и ярост.

— Заведи ме в стаята! — заповяда господарката.

— Гостите още не са си тръгнали, госпожице — възрази Мирта.

— Заведи ме! — извика Анхелина.

— А гостите? — попита Мирта.

— Да вървят по дяволите!

До тях достигнаха гласовете на гостите:

— Вечерта имаше страхотен успех, беше хубав празник, а бифтекът по холандски беше невероятен. Виното също беше превъзходно, от добра реколта.

В този момент обаче на Анхелина й се струваше, че й се надсмиват. Очите й се напълниха със сълзи. Беше отчаяна, но не го показа пред Мирта. От известно време бе забелязала, че болногледачката се държи нахално и й отговаря злобно и иронично.

— Госпожице, трябва да се преоблечете — подсети я Мирта.

— Махай се! — заповяда тя. — Не искам да виждам никого! Вън!

— Ще ви потърся някакво успокоително — заяви сестрата.

Докато гостите си тръгваха, Густаво използва момента отново да поговори с брат си.

— Какво не е наред, Емилио? Не ти ли хареса празненството? — загрижено попита той брат си, щом видя помръкналото му лице.

— Не, всичко беше превъзходно — увери го той. — Няма нищо по-хубаво от френската кухня за такъв празник. Трябва да се погрижиш за здравето на съпругата си. Не й обърна внимание цялата вечер. Това много я ядоса! Безпокоя се за Анхелина! Какво я тревожи?

— Нищо, обичайната истерия — спокойно обясни Густаво. — По-късно ще отида да я видя. Искаш ли да поговорим с някого от гостите.

— Не, вече е късно — любезно отказа Емилио. — Още повече, няма смисъл да оставам, след като Анхелина се прибра в стаята си.

— Добре, ще те изпратя.

— Густаво! Отново ли тръгна нанякъде? — разнесе се гласът на Грасиела зад гърба му.

— Да изпратя брат си, госпожо. Може ли? — подигравателно я попита той.

— Надявам се, че няма да изчезнеш отново. Гостите…

— Вашите гости — изтъкна той. — Вашите и тези на Анхелина. Искахте да се представите, така че сега е моментът. Мен не ме намесвайте.

— Какъв простак! Заради теб дъщеря ми изобщо не се забавлява! Успя да я изнервиш докрай! — продължи, да го обвинява Грасиела, но той бе твърде уморен, за да обърне внимание на думите й. Въпреки това реши по-късно да отиде при Анхелина.

— Това ще ви успокои — Мирта подаде една таблетка на Анхелина.

— Ще се успокоя, когато тази слугиня си отиде.

— Вземете. Смятам, че това ще бъде трудно.

— Ще си тръгне на всяка цена! — увери я господарката.

Густаво влезе в стаята и я попита:

— Как се чувстваш?

— Ти как мислиш? Зле! Организирах бала заради теб, а ти така ме унижи!

— Анхелина, ако си си направила труда заради мен, не е било нужно. Знаеш, че не обичам такива неща — напомни й той.

— Да! Много добре знам какво обичаш. Предпочиташ да си общуваш с прислугата, а не с изискани хора.

— За какво говориш?

— В салона ми каза, че предпочиташ да си в имението и да празнуваш със селяните.

— Анхелина, престани — помоли я Густаво. — Моля те…

— Не ми заповядвай! Ще ме изслушаш! — викаше тя, но изнервеният Густаво бързо излезе от стаята. — Густаво! — отчаяно извика след него, но беше късно.

Младият мъж с готовност прие поканата на Амадор и отиде да погледа веселието на улицата. Сред обикновените хора се почувства много по-добре.

На сутринта след приема Анхелина изглеждаше в добро настроение. Обаче зад усмивката криеше истинските си чувства. Селянката й бе отнела съпруга. Затова тя обмисляше как да й отмъсти. Инсценира кражба на музикалната си кутия, която Алваро й беше подарил. Когато кутията бе открита под леглото на Лусесита, поиска да я изгонят от къщата. Но съдбата отново се намеси в полза на нещастната девойка. Тя наивно се защитаваше, че кутията й е била подарена, и по настояване на Густаво и Мигел остана в къщата.

— Жалко, че планът ви не успя — заяде се Мирта, когато Анхелина се успокои. — Забелязах, че се опитвате да я изгоните.

Господарката презрително я изгледа и се закле, че ще направи всичко възможно Лусесита да се махне от дома й.

Грасиела бе ядосана на съпруга си.

— Защитаваш я пред всички! Не те интересува какво ще си помислят хората!

— Грасиела… — тихо я възпря той. — Разбрахме се това копеле да остане. Съгласи се да бъде слугиня, но виждам, че си променил решението си. Да не си я заобичал и да гледаш на нея като на своя дъщеря? Така ли е, Мигел? Отговори ми!

— Постъпих справедливо, както бих го направил за всеки друг — тихо се заоправдава Мигел.

— Внимавай! Ако заобичаш тази дивачка, един ден тя ще заеме мястото на Анхелина!

— Не намесвай Анхелина — рязко я прекъсна той. — Тя е най-скъпото ми нещо. Носи името ми, тя е от моята кръв. Тя е всичко за мен. Към другата изпитвам само съжаление, нищо повече.

— Предупреждавам те, Мигел — заяви Грасиела. — Спазвай споразумението ни. Ако забележа, че се държиш по друг начин с нея, и двамата ще си тръгнете оттук! — закани се тя.

Крачеше из къщата и търсеше да си намери жертва, върху която да излее гнева си. Всичко я нервираше, най-вече Алваро, който прекарваше в къщата й всяка свободна минута, за да е по-близо до Анхелина.

— Къде е Густаво? — грубо го попита тя, щом го съгледа.

— Отиде в клуба — обясни той.

— Добре, бих искала да поговорим насаме.

— Какво има…

— Казвала съм ти хиляди пъти да не се приближаваш до Анхелина.

— Просто искам да й помогна.

— Няма никаква причина да се намесваш в живота й. Напомням ти…

— Ти си я разглезила с прекомерните си грижи! — силно извика Алваро. — Всички в тази къща й вредите. Едно е да обичаш някого, друго е да го глезиш — опита се да й обясни той. — Трябва да я накараш да се лекува…

— Не се бъркай в живота й! — възпротиви се Грасиела. — Забранявам ти. Нямаш право…

— Имам и ти го знаеш! — хладно я изгледа той.

— Алваро!

— Не ме принуждавай да ти напомням, че Анхелина е моя дъщеря — извика той, без да обръща внимание на уплахата, изписана на лицето на Грасиела.

Когато тръгна, той се сблъска с Густаво.

— Откога си тук? Чу ли за какво говорехме? — попита го притеснено.

— Алваро, можеш ли да ми обясниш — нетърпеливо го прекъсна младият мъж. — Истина ли е това, което каза на Грасиела? Отговори ми.

— Да — промълви адвокатът. — Ще ти разкажа всичко от самото начало, за да ме разбереш по-добре. Това започна отдавна, преди Мигел и Грасиела да се запознаят. Тя ми беше годеница. Току-що бях завършил университета, бях неизвестен адвокат. Грасиела беше млада и красива. Беше горда… надменна, като кралица. И много алчна — тъжно изрече той. — За мен това беше голямо изпитание. Знаех, че трябва да постигна много неща, за да я заслужа. Тогава я запознах с приятеля си Мигел Мендоса Ривера. Той притежаваше много качества, беше красив и богат. Човек, свикнал да притежава всичко, което пожелае. И ми я отне, Густаво. Тя се влюби в него.

— Но ти каза ли на Мигел, че сте сгодени? — объркано попита Густаво.

— Не. Той никога не научи за това. Когато Грасиела се раздели с мен, тя ме помоли да си мълча. Изпълних обещанието си. Скоро след това те се ожениха.

— И кога се случи… онова нещо? — запита Густаво, мислейки за Анхелина.

— Година по-късно. Когато Грасиела разбра за изневярата на Мигел, едва не полудя — спокойно му обясни той. — Дотогава смяташе, че я обожава, че е единствената жена в живота му. Аз работех за Мигел. Веднъж отидох в дома им след страшна разправия между тях. Мигел излезе. Грасиела ме прегърна и ме помоли да я отведа. Проявих слабост, защото все още я обичах. Радвах се, че я виждам, исках да усещам близостта й, въпреки че принадлежеше на друг. В онзи миг помислих, че ще остане при мен завинаги. Но тя си тръгна. Беше с мен само една нощ. Отиде при родителите си. Разкайваше се за това, което бе сторила. Осъзнах, че е търсила в мен само утеха. Само това — нещастно добави Алваро.

— Но как се е сдобрила с Мигел след случилото се между вас? — учуди се младият мъж.

— Той я умоляваше да се върне, но тя твърдеше, че между тях всичко е свършено. Когато разбра, че ще става майка, и го съобщи на Мигел, той много се зарадва. Грасиела не събра смелост да му каже истината. Върна се при съпруга си и отново ме помоли да мълча. Беше толкова отчаяна, че… — Той замълча за миг. — После се роди момиченце. И ми беше още по-трудно да не идвам тук. От дълги години съм приятел на семейството. Виждах дъщеря си, но не можех да я погаля, нито да я целуна за лека нощ, нито да й кажа, че аз съм… — тихо говореше той, а раменете му потрепваха. Много неща се изясниха на Густаво. — Понякога изпитвам желание да я прегърна, да й кажа, че е част от мен. Но трябва да мълча, трябва да потискам нежността си към нея. Затова пия, приятелю. Така преодолявам мъката си. И трябва да се задоволявам с гостуванията си.

— Ти, баща на Анхелина…

— Не го казвай — напомни му рязко Алваро. Съжаляваше, че е споделил тайната си. — Забрави какво ти казах! Обещай ми, че ще запазиш тайната!

— Алваро, един ден това ще излезе наяве… — опита се да го вразуми Густаво.

— Не! Не! Никога не трябва да се разчуе! Ще навреди на всички! Чуваш ли ме, Густаво, никой не бива да разбере! Не искам! Разбираш ли ме? — Той рязко промени темата. — Тя ми е дъщеря. Затова искам да е здрава, да отиде да се прегледа на лекар. Тя… дъщеря ми… Анхелина… Сигурно ще може да се излекува.

През това време дъщеря му беснееше, че не е постигнала нищо с хитрините си.

Алваро и Густаво се опитваха да помогнат Анхелина да бъде излекувана. Пристигането на лекаря специалист Елиът в града им даде повод отново да се заемат с това! Трябваше само да убедят Анхелина да се съгласи да бъде прегледана. Густаво се зае с тази задача. За всеки случай Алваро отиде с него.

— Скъпа, искаме да ти съобщим нещо много важно. Не се чувствай длъжна да се съгласяваш — нежно и говореше Густаво, за да не я ядоса. — Днес двамата с Алваро посетихме един лекар. Той е известен специалист. Разказахме му за твоя случай и той се съгласи да те прегледа. Анхелина, може би ще успее да те излекува.

Въпреки че се стараеше да остане спокойна, тя се намръщи.

— Анхелина, ще се съгласиш ли да те прегледа специалистът? — попита Алваро.

— Трябва да се съгласиш, не бива да пропускаме тази възможност — продължи да я убеждава съпругът й. — Анхелина, ще го направиш ли?

— Искаш от мен… — объркано промълви тя, не знаейки какво да отговори.

— Умолявам те.

— Добре, любов моя. Ще позволя да ме прегледа — съгласи се тя, трогната от нежността му.

Той бързо излезе от стаята и потърси Грасиела, за да й съобщи новината.

— Госпожо…

— Густаво… — стресна се тя, тъй като бе потънала в собствените си мисли и не бе усетила кога е влязъл.

— Извинете, не исках да ви уплаша.

— Не, няма нищо. Бях се замислила — обясни тя.

— Искам да ви помоля да приготвите документите за заболяването на Анхелина. Доктор Елиът ще я прегледа.

— Добре.

— Ще ги намерите ли? Лекарят би искал да разбере какво е било състоянието на Анхелина при злополуката.

— Ще ги потърся — обеща тя. — Знаеш ли, струва ми се странно, че Анхелина се е съгласила да я прегледат. Изненадана съм.

След този необичаен разговор в нея се пробуди надежда, че Анхелина може би ще оздравее. С усмивка съобщи новината на съпруга си, който веднага отиде при дъщеря си.

— Радвам се, че се съгласи, скъпа. Никога не си обичала лекарите. Да не би да се страхуваш, че ще изгубиш всяка надежда?

— Сигурно е заради това, татко. Не мога да се примиря, че ще остана завинаги в инвалидна количка.

— Ако не опиташ, няма да успееш да се излекуваш. Не бива заради страха да отхвърляш всякакво лечение. Не е логично… — нежно я убеждаваше той.

— Да, имаш право.

— Оптимист съм — радостно заяви Мигел. — Густаво казва, че става дума за известен специалист, който е излекувал доста случаи като твоя.

— Мамо, кога ще дойде лекарят? — притеснено попита младата жена.

— Днес. Следобед.

Анхелина пребледня. Играеше двойствена игра, служеше си с лъжи и хитрости само за да задържи съпруга си. Той обаче все повече й се изплъзваше, а сега тази среща с лекаря.

Беше потънала в мисли, когато баба й дойде да я види.

— Нервна ли си, любов моя? — попита нежно старата дама.

— Малко, бабо.

— Бъди смела. Това е твоят шанс, сигурна съм, че ще успееш да се излекуваш. Трябва да имаме вяра.

— Да — разсеяно отвърна внучка й.

— Молих се на бога.

— Благодаря.

— Ще ме извиниш, но няма да присъствам на прегледа. На моята възраст ще ми е много трудно, защото те обичам и се вълнувам.

— Разбирам, бабо.

— Ще си бъда в стаята и ще се моля за теб.

— Аз също ще се помоля й дано лекарят ми даде някаква надежда. Колко ми се иска да проходя отново — лъжеше тя.

— Трябва да имаме вяра. Бог ще чуе молитвите ми.

— Да, бабо — разсеяно се съгласи Анхелина. Искаше всички да я оставят на мира. Когато госпожа Мария си тръгна, Анхелина заповяда на Мирта да й донесе резултатите. Знаеше, че лекарят ще поиска всички анализи и беше решила какво да направи с тях.

— Какво да направя с анализите?

— Искам да ги унищожиш, Мирта! Изгори ги, изхвърли ги! — нареди на болногледачката тя.

— Защо не искате да се излекувате, госпожице? — подозрително попита Мирта. — Да не би да се боите, че съпругът ви ще ви напусне, ако оздравеете? Че ще си намери друга, ако сте здрава? — доволно продължи тя.

Анхелина презрително я изгледа. Нямаше време да се занимава с болногледачката. Досаждаха й постоянните й намеци, но Мирта знаеше за много от хитростите й. Всичко това я принуждаваше да понася неприятното й държание, но трябваше да се погрижи да обуздае нахалството й. Беше разтревожена от визитата на лекаря.

Густаво също се тревожеше. Душата му беше пуста. Вместо да се усмихва, на лицето му винаги бе изписана загриженост. Дори Алваро го бе забелязал, но мислеше, че това се дължи на състоянието на Анхелина.

— Сигурно си нетърпелив да чуеш какво ще каже лекарят.

— Да, но се тревожа за още нещо.

— За какво?

— За глупости.

— Кажи, приятелю — настоя адвокатът.

— Алваро, никой не може да живее без любов, а на мен тя ми липсва.

— Но…

— Не говорим за плътска любов, Алваро, а за истинската. За чувството на пълнота, когато прегръщаш жената, която обичаш с душа и тяло. Не ми обръщай внимание, днес не съм в настроение.

— Густаво, позволи ми да те подсетя, че имаш съпруга, в която беше влюбен и която те обожава.

— Алваро, извинявай, но знаеш какво изпитвам към Анхелина. Казах ти го още преди да знам за вашата връзка. Сигурно те е заболяло…

— Защо не се опиташ да й дадеш малко от онова, за което самият ти мечтаеш? Малко истинска любов? — упорито настояваше адвокатът.

— Защото много неща ни разделят.

— Но ако опиташ…

— Съжалявам, Алваро. Не изпитвам никаква любов към Анхелина. Дори не изпитвам желание, което всяка друга жена би пробудила у мен. — Густаво бе болезнено искрен, макар да съзнаваше, че думите му нараняват Алваро.

Говореше тихо, сякаш се страхуваше от изреченото и от онова, което го очакваше в бъдеще. Не можеше да живее с лъжи. Пристигането на лекаря му помогна да се откъсне от неприятните мисли. Лично го заведе в стаята на Анхелина, където вече ги очакваха Мигел и госпожа Грасиела.

— Скъпа, докторът пристигна — бодро се обърна той към съпругата си. — Моля, седнете.

— Вие сте най-красивата пациентка, която някога съм имал — изрече лекарят.

— Много сте любезен:

— Чух, че имате известни резерви към лекарите. Надявам се да направите изключение за мен.

— Разбира се.

— Бих желал да гледате на мен като на приятел. Единственото, което искам, е да ви помогна. Най-важният фактор при лечението е доверието между лекар и пациент. Съгласна ли сте? — заговорнически попита той, сякаш бяха деца. — Така ще успеем, дори да е трудно. Господин Мендоса, преди да започна прегледа — обърна се той към Мигел, — бих искал да прегледам анализите и снимките.

— Съжалявам, докторе. Търсих ги навсякъде, но не ги намерих — отговори Грасиела вместо съпруга си. — Всички документи са изчезнали.

— Жалко, трябва да направим нови изследвания — каза лекарят, — но въпреки това ще ви прегледам. Ще ми позволите ли? — Беше безкрайно любезен с пациентката си.

— Точно сега ли? Без останалите документи? — възрази Анхелина.

— По-добре да го направим сега. Бих искал да проверя в какво състояние са мускулите. Моля ви, не се противете. Искам да ви помогна.

— Анхелина, моля те. Послушай лекаря — обади се майка й. — Позволи му да те прегледа.

— Извинете ме, но съм толкова възбудена! Можете да прегледате краката ми, докторе! Мирта, ще ми помогнеш ли?

— Не е необходимо — заяви лекарят. — Колкото по-малко хора присъстват, толкова по-добре за вас. Откога сте инвалид?

— От година.

— Опитайте Се да свиете крака.

— Не мога.

— Опитайте!

— Не мога! — Преструваше се Анхелина и когато лекарят се опита да прегъне крака й, тя извика. В очите й се появиха сълзи.

— Извинете, госпожо, не исках да ви причиня болка, но трябва да ви прегледам. Сега ще проверя другия крак.

— Не, моля ви! Боли ме!

— Анхелина, моля те, това е за твое добро — уговаряше я баща й.

— Моля ви, оставете ме! — повтаряше през сълзи тя. — Изпитах ужасна болка, мамо! Господи! — обърна се към майка си, която приемаше всичките й капризи. — Няма да го понеса! Нали вас не ви боли! Защо ме мъчите? Знам, че никога няма да проходя! Не ме мъчете повече!

— Анхелина, изслушай ме… Скъпа, не плачи повече. Всичко мина. Никой няма да те измъчва — прегърна я майка й.

Даде й успокоително и повика Мирта. След това всички излязоха от стаята. Искаха да поговорят на спокойствие с лекаря.

— Докторе, явно болките й са непоносими — започна да го разпитва Грасиела.

— Съвсем леко опипах крака й — търпеливо обясни той.

— Винаги е било така. Когато сме се опитвали да я лекуваме, болките й са непоносими.

— Трябва да сте търпеливи и да проявите воля — посъветва ги доктор Елиът.

— Нито аз, нито майка й можем да я принудим. Тя е единственото ни дете — каза Мигел.

— Разбирам.

— Затова не исках да я преглеждате — настоя Грасиела. — Беше потисната. Сега ще й е още по-трудно. Извинявайте, докторе, много съм обезпокоена.

— Не се тревожете, госпожо, това е естествено. Най-добре ще е, ако оставим момичето да възвърне спокойствието си. След това може отново да я прегледам.

— Налага ли се?

— Да.

— Дъщеря ми не може да понася болки. Само я докоснахте и видяхте как реагира. Убедена е, че не може да бъде излекувана.

— Едното няма връзка с другото, госпожо. Може и да е възможно да се излекува, но това няма връзка с реакциите й на болка. Вероятно има още надежда! Ще й дадем време да се възстанови. По-късно ще направим рентгенови снимки и ще видим какво е положението. Трябва да призная, че случаят е необичаен. Доста е труден. Наистина съм заинтригуван от нея и бих искал да я лекувам — обясни доктор Елиът.

Поведението на момичето му се стори странно. Усещаше съпротивата й. Реакцията й към болката бе твърде силна, за да е истинска. Не изрази гласно съмненията си, но предчувстваше, че случаят е свързан с някаква тайна. Докато я преглеждаше, внимателно наблюдаваше нейната реакция и тази на съпруга й. Отношенията им не бяха добри, но младата жена премълчаваше истината. А сетне и Мирта, която не изпитваше добри чувства към Анхелина, но явно я търпеше заради парите. А може би, предположи Елиът, и заради Густаво.

Въпреки че виковете на Анхелина се чуха из цялата къща, съпругът й не се разтревожи, а отиде в стаята си веднага след прегледа. Анхелина го очакваше, за да му разкаже какво се е случило, да се поглези и да се оплаче, но той не се появи. Вбесена, изпъди всички от стаята си и се разплака.

Глава 6

Густаво едва изчака да остане сам. Скрит в полумрака на стаята си, той се замечта. Представяше си, че е в имението, усещаше мириса на земя и житни класове. Потънал в мечти, неусетно заспа.

Събуди го силно почукване на вратата. Хвърли бърз поглед на часовника и се изненада, че нощта е минала. Преди да отговори, побърза да се облече.

— Може ли? — дочу той нежния глас на Лусесита. След миг през открехнатата врата се показа красивата й глава. — Може ли да почистя стаята?

— Да, разбира се.

— Ако ви преча, кажете.

— Не, заповядай.

— Да ви оправя ли леглото?

— Да, благодаря. Днес си много весела — отбеляза Густаво.

— Аз ли? Както винаги.

— Помислих си, че имаш специална причина да си весела.

— Не разбирам.

— А подаръка, който получи?

— Мислите за онази бонбониера — сети се Лусесита за бонбоните, които бе получила от Серхио. Не намираше нищо нередно в това.

— Защо ти я подари Серхио? Има ли нещо между вас двамата? Харесва ли ти? — Въпросите на Густаво я объркаха. — Харесваш ли го? Хайде, отговори ми!

— Той е добър — объркано отвърна тя, — но защо ме питате? — Пристъпи към нападение, веднага щом се отърси от смущението си.

— Извинявай, понякога се изнервям, когато си около мен.

— Сигурно защото вече закъснявам с подреждането на стаята ви. Сега ще свърша — наивно го увери тя.

— Невероятна си. Понякога се питам дали е възможно да съществува момиче като теб.

— Не ви разбирам, господине.

— Понякога изглеждаш нереална. Мислиш, че те лъжа ли?

— Не, аз…

— Искам да кажа, че понякога ми се струва, че не си от този свят.

— Мили Боже! Искате да кажете, че приличам на привидение — весело му отвърна тя, докато почистваше наоколо.

— Малко и сладко привидение, което много ме плаши.

— Нямам желание да плаша никого! Погледнете ме, съвсем истинска съм! Пипнете ме! — Тя му подаде ръка. — От кръв и плът съм! Пипнете!

— По-добре да не ме изправяш пред подобно изкушение — тихо изрече той.

— Говорите неща, които не разбирам, господине. Сега всичко ми се обърка в главата…

— Не обръщай внимание. Нека се върнем на въпроса за Серхио. Интересува ме има ли нещо между вас?

— Защо?

— Добре, нека бъда по-ясен. Обичаш ли го?

— Разбира се. Много го обичам, но защо ме питате, господине?

— Защото и аз те харесвам — призна Густаво, но Лусесита го изгледа студено. — Извинявай, съществуват много начини да харесваш или да обичаш.

— Обича се само по един начин — скромно отвърна девойката. — Обича се само със сърцето.

— Ти така ли обичаш Серхио? Кажи ми. Така ли? — настояваше Густаво, когато видя, че тя се колебае.

— За мен той винаги е бил като брат. Когато пристигнахме с мама, бях толкова уплашена. Той започна да говори с мен и дори успя да ме разсмее. Когато на мама й прилоша, изтича да намери лекар и после купи лекарства. На погребението й той плака, сякаш му беше роднина. Беше толкова внимателен с мен, разбираше колко ми е тежко. Затова го обичам. Разбирате ли?

— Да, разбирам. Виж, аз… не исках — объркано промълви той. — Нямах право да те питам. Не ми обръщай внимание. По-добре си върши работата.

— Вие също бяхте много добър с мен — обърна се тя към него с нежния си глас. Не искаше да ядоса този привлекателен господин. — Не сте казали на никого, че съм искала да хвърлям камъни по вас на реката, нали? Не повярвахте, че съм откраднала кутията. Подарихте ми кукла и книга. Дори ме заведохте до гроба на мама. Много съм ви задължена, господин Густаво — говореше Лусесита, а лицето на Густаво ставаше все по-мрачно. — Да не сте ядосан?

— Не.

— Тогава, какво ви е?

— Нищо! Казах ти, че ми няма нищо! — тихо възкликна той. Искаше това прекрасно привидение да изчезне от стаята му, преди да е направил нещо необмислено и да предизвика скандал. Докато си тръгваше, Лусесита забеляза как силно е стиснал ръцете си и как изразът на лицето му става все по-напрегнат. Нямаше представа, че той се бори с желанието си да я прегърне и да я целуне, да я задържи завинаги при себе си.

Леко като птица, тя слезе по стълбите. Тъй като винаги трепереше като струна, в кухнята никой не обърна внимание на държанието й, никой не разбра какво се е случило в стаята на Густаво. Непредпазлива, каквато си беше, тя се хвърли в прегръдките на Серхио. На лицето му грейна усмивка.

— Серхио! Какво се е случило? — Тя беше изненадана, че не е при доктор Гутиерес, който бе лекувал майка й.

— Нищо. Просто исках да те видя. Наистина. Исках да ти предложа да се разходим следобед.

— Да се разходим? — учудено повтори Лусесита.

— Да.

— Не знам дали ще ме пуснат.

— Поговори с госпожа Грасиела, кажи й, че заслужаваш свободен ден. Ще те заведа да видиш морето.

— Морето? Серхио, никога не съм го виждала — прошепна замечтано тя и той го прие като съгласие.

— Ще дойда следобед, бъди готова.

— Ама… — възрази тя, но той си беше тръгнал. Поработи още малко из къщата, за да събере смелост и да попита госпожа Грасиела дали може да излезе. След обичайните заповеди и упреци госпожата се съгласи. Лусесита побърза да оправи и стаята на Анхелина.

— Госпожице, мога ли да почистя?

— Щом си с метла, значи за това си дошла, нали? — надменно й отвърна тя.

— Извинете, трябва да побързам, следобед ще излизам — чуруликаше Лусесита като птичка. — Майка ви ме пусна.

— Колко си щастлива! И колко съм нещастна аз! — въздъхна Анхелина, опитвайки се да се повдигне на леглото.

— Искате ли да ви помогна?

— Къде е Мирта? Кажи й да дойде. Искам да стана. Почакай — внезапно я спря, сякаш се сети за нещо: — Подай ми четката и огледалото от тоалетката.

— Заповядайте. А къде да поставя завивката?

— В шкафа, глупачко! — изкрещя Анхелина, но бързо се поправи. — Извинявай, не трябваше да те обиждам, но нервите ми са обтегнати. Прощаваш ли ми?

Лусесита престана да я слуша и бързо подреди стаята. Нищо не можеше да помрачи доброто й настроение. Днес щеше да види морето.

Когато привърши със задълженията си, тя се преоблече и отиде в кухнята. Там я очакваха. Изгледаха я завистливо и започнаха да въздишат. Изглеждаше като ангел. Всички й се радваха. Единствено Модеста ги изпрати с притеснен поглед. Те не бяха един за друг.

На излизане от къщата Серхио и Лусесита се сблъскаха с Густаво. Той ги изгледа изненадано, завиждайки на Серхио за честта да разходи момичето този следобед.

Нямаха пари, за да наемат файтон, така че тръгнаха пеша. Серхио едва догонваше Лусесита. Толкова бе щастлива и въодушевена.

— Колко е красиво — възкликна девойката, когато се изкачиха на възвишение, от което се виждаше целият залив. — Нямах представа, че е толкова голямо.

— Ако искаш, можем да слезем на брега.

— Не, още не. Искам да погледам. Харесва ми, Серхио, много ми харесва — възбудено повтаряше тя.

След това го хвана за ръка и го повлече надолу по склона. Щом стигнаха до пясъчния бряг, тя се събу, за да усети топлия пясък. Постоянно сочеше на Серхио неща, които я впечатляваха. Разговаряха за нещата, които са видели. Морето, вълните, пясъкът — всичко беше ново и непознато за Лусесита. Хората от селото й бяха разказвали за морето, но никой не беше споменал, че цветът му е като на небето, а шумът на вълните е като песен. Серхио попиваше всяка нейна дума, както сухата земя попива капките дъжд. В думите й прозираше невинността й, всяко нейно движение подсказваше за нейната младост и непосредственост. Той я изливаше с поглед, мислеше си колко хубаво би било винаги да са заедно, когато сутрин отива на лекции, тя да го чака у дома. Не смееше да й признае любовта си. Затова мълчеше и се наслаждаваше на радостта и ентусиазма й.

Увлечени от разговора си, не забелязаха, че ги следва файтон.

— Изглежда ти е скучно — отбеляза Густаво, обръщайки се към съпругата.

— Защо дойдохме тук? — намръщено попита тя. — Всичко е толкова пусто и изоставено. Тук идват само бедняци, гледката е тъжна.

— Мястото може да е пусто, но не е тъжно. Подухва свеж ветрец. Можеш с часове да гледаш морето, хората и брега… Анхелина, много поети идват тук, за да се вдъхновяват.

— Не знам, но мен ме разстройва — отвърна тя.

— Амадор, спри! — заповяда Густаво. Беше забелязал Лусесита и Серхио на възвишението.

— Госпожо, купете си прясна риба! — приближи се някакъв рибар, но Анхелина презрително сбърчи нос и извърна глава.

— Отдавна се въртим в кръг. Не пътуваме ли по един и същи път?

— Не, казах ти, че ще направим само една обиколка.

— Защо да не отидем в центъра? Магазините сигурно са отворени, можем да погледаме стоките.

— Не, трябва да се връщаме. Докторът сигурно те чака — рязко отвърна съпругът й.

— Виж! — извика тя, сочейки с пръст двойката на хълма. — Това не е ли Лусесита? А това май е синът на готвачката Модеста, Серхио. Какво ще кажеш? Разхождат се като влюбени. Кажи на Амадор да ги повика. Може да ги вземем с нас.

— Те не трябва да се връщат сега. Лусесита има свободен следобед и може да се разхожда, където и с когото си пожелае.

— Кой би помислил? — чудеше се младата жена. — Лусесита със сина на готвачката. Какво съвпадение да ги видим тук, нали? — продължаваше, без да забелязва напрегнатия израз на съпруга си.

— Амадор, отиваме си у дома — заповяда Густаво.

Лекарят, който ги очакваше в къщата, беше идеално извинение да се освободи от Анхелина. Густаво любезно го поздрави, поприказва малко с него и използва първия удобен случай да се махне.

В полумрака на стаята си се вслушваше в гласовете, долитащи от салона. Когато всичко утихна, дочу звуците на тъжна мелодия. Анхелина свиреше на пианото.

Беше се унесъл, когато някой почука на вратата. Густаво стана и бързо отвори вратата.

— Какво има, Мирта? — изненада се той. Беше разочарован, щом видя болногледачката. — Какво е това? — попита нервно, когато тя свали халата си, под който нямаше нищо. Застана чисто гола пред него.

— И двамата сме изнервени и самотни. Няма по-добър начин за успокоение от минута любов.

— Но защо?

— А защо не, Густаво?

— Не съм ти давал никакъв повод.

— Не е нужно. Ти си човек, който умее да люби. Сега сме сами. Вземи ме, Густаво — предлагаше му се тя.

— Нямаш срам, Мирта. Иди си, моля те.

— Не. Не можеш да се държиш така с мен и да ме унижаваш. Не съм проститутка!

— Не съм те молил да идваш.

— Но ти си мъж!

— Моля те, върви си.

— Какъв лицемер! Погледни ме! Сигурна съм, че ме харесваш!

— Мирта, много си хубава.

— Тогава? Защо не?

— Защото обичам сам да избирам: А сега се махай — заповяда й той и отвори вратата.

— Ще бъдеш мой, Густаво! — зарече се тя. — Заклевам се.

Щом изгаси лампата, Густаво дълго мисли за Лусесита. Всичко, свързано с нея, го възбуждаше. Накрая се унесе в неспокоен сън, който не му донесе облекчение, а върна чувството на неудовлетвореност, което го преследваше от известно време.

Анхелина също беше неспокойна тази нощ. Щом се събудеше, пред очите й бяха Лусесита и Серхио, седнали един до друг на възвишението. Нетърпеливо очакваше Лусесита да дойде да подреди стаята й.

— Вчера те видях със Серхио — каза тя, веднага щом прислужница влезе.

— Моля?

— Казах, че вчера те видях със Серхио на възвишението.

— Имах свободен следобед и той ме заведе да видя морето.

— Горката, след толкова години в планината сигурно ти е било интересно да видиш океана. Хареса ли ти?

— Да, красиво е. Натопих си краката, но водата беше хладна. Ядохме карамелени бонбони, после наблюдавахме залеза. Да, беше чудесно. Серхио ме водеше, където поискам…

— Виждам, че си доволна. Едно птиче ми каза, че харесваш Серхио — продължи да я разпитва Анхелина. — Да не си се влюбила? Каза ли ти нещо хубаво?

— Да, каза ми нещо — срамежливо й отвърна тя.

— Какво? — полюбопитства господарката, повдигайки завивката.

— Да бъдем нещо като годеници.

— Предполагам, че си се съгласила — продължаваше Анхелина.

Лус Мария се почувства неудобно.

— Не, отказах му.

— Защо? Нима не ти харесва? На мен ми се струва, че е добър младеж.

— Да, на мен също, но го обичам като брат. Той ме учи да чета и да пиша, грижи се за мен и аз много го обичам. Но не изпитвам към него онова, което той би искал, любов между мъж и жена. Това е нещо съвсем различно.

— Ти какво мислиш? Каква е тази любов?

— Любовта трябва да е нещо чудесно, по-силно от всичко друго в живота — замечтано отвърна тя. — Трябва да е сладка. Трябва да е силна — изброяваше Лусесита. Виждала беше как птиците свиват гнездо и как бикът защитава своето. Такава бе виждала тя любовта там, където бе израснала. — Да, любовта трябва да е като езеро и пълноводна река, като слънце и буря. Когато обичаш някого, госпожо, когато наистина обичаш, трябва напълно да се отдадеш, да станеш част от другия. Сигурно когато си влюбен, летиш в облаците от щастие. Но от любов може и да се умре, госпожо.

— Браво! — възхити се Анхелина. — За момиче, което не е получило образование, говориш доста добре. Всеки би казал, че си влюбена.

— Не. Не усещам нищо към Серхио.

— А към някой друг? Да не си влюбена в някой друг, Лусесита? — предпазливо я попита ревнивата жена, наблюдавайки внимателно реакциите й. — Отговори! Влюбена ли си в някого?

— Не, госпожо.

— Добро утро, Анхелина — прекъсна разговора им Густаво. Тази сутрин бе забравил да я целуне.

— Здравей, любов моя. Няма ли да ме целунеш? Ела, седни.

— Не, Анхелина. Всъщност дойдох да ти кажа, че излизам.

— Излизаш ли? — разочаровано повтори тя. Можеше умело да си играе с Лус Мария, но при Густаво номерата й не минаваха.

Веднага щом подреди стаята на Анхелина, Лусесита, без да се преоблича, бързо се отзова на повикването на госпожа Грасиела, която изпращаше шивачката си.

— Колко пъти съм ти казвала да не ме излагаш! — ядосано я сгълча тя.

— Фефа ми каза, че сте искали да ме видите — обясни бързо момичето.

— Не можеш да се появяваш в салона с тези дрипи!

— Госпожо, току-що приключих с чистенето. Нямах време да се преоблека — оправда се тя, но Грасиела не слушаше обясненията й.

— Как е възможно, толкова бързо да се сприятеляваш с мъжете?

— Аз? С мъже? — изненада се Лусесита, тъй като гледаше на Серхио като на брат.

— Когато разговаряш с мен, винаги се обръщай с „госпожо“.

— Да, госпожо.

— Вчера ти позволих да излезеш, но ти не ми каза, че ще ходиш на разходка със сина на Модеста.

— Не съм, госпожо.

— Не ми харесва да излизаш сама с този младеж.

— Само се разходихме, заведе ме да видя морето…

— Да, но после да няма неприятни изненади.

— Не ви разбирам, госпожо.

— Толкова ли си проста! Майка ти е трябвало да се погрижи да не си толкова дива!

— Замълчете! — смело я прекъсна Лус Мария.

— Какво?!

— За мен можете да говорите каквото си искате, но не закачайте мама!

— Как смееш да ми говориш с такъв тон!

— Тя е изстрадала много и няма да позволя да говорите за нея с неуважение, госпожо Грасиела! Достатъчно трудно и е било да ме отгледа!

— Как се осмеляваш!

— Откъде можете да знаете как е страдала мама! Колко неща е пожертвала? Борила се е сама цял живот, татко не е бил до нас, за да ни помогне! Да не сте посмели да кажете нещо лошо за майка ми, госпожо! — повиши тон Лусесита. — Затова, че съм проста, както казвате, тя няма никаква вина. На село нямаше училище. Тя работеше по цял ден на полето, за да изкара малко пари. Вечер беше уморена, госпожо Грасиела, но и сънят не помагаше да се възвърнат силите й. Откъде тогава пари и желание да ме образова? Откъде?

— Млъкни! Върви в кухнята! — нареди госпожа Грасиела, разярена от държанието й.

— Вижте себе си — допълни безстрашно Лусесита. — Имате всичко, а майка ми работеше непрекъснато и гладуваше!

— Махай се!

— Беше добра, госпожо! Най-доброто създание на света! — завърши тя.

Едва тогава излезе от салона. По страните й се стичаха сълзи. Никой не можеше да й отнеме достойнството. В тази къща се чувстваше самотна и унизена. Липсваха й селото, поляните, на които бе израснала, скромната им колиба. Беше доволна, че успя да защити майка си пред госпожа Грасиела. Вече не се боеше от нея, нито от презрението на Анхелина. Само искаше да избяга по-надалеч от тях, да бъде с хората, с които беше отраснала и които я разбираха и можеха да я утешат.

Глава 7

Тази сутрин Густаво беше много напрегнат. Излезе от къщи, известно време се разхожда безцелно по улиците, сетне се сети за брат си и спокойствието в манастира и поиска да го види. Емилио много му се зарадва.

— Искам да се възползвам, че дойде, и да ти връча тази покана за тъща ти — каза брат му. — Отнася се за благотворителност. Надявам се да присъства.

— Не обещавам нищо. Знаеш каква е доня Грасиела, а с идването на онзи лекар цялото й внимание е насочено към Анхелина.

— Добре е, че Анхелина се съгласи да я прегледа новият лекар — отбеляза Емилио.

— Да, прие, и това е голям напредък — съгласи се Густаво.

— Така е. Как се казва лекарят? Даде ли ви някакви надежди?

— Изглежда е голям специалист, но първо трябва да се направят някои изследвания, след това отново ще я прегледа, за да стане ясно, дали ще проходи.

— А ти? Как си?

— Помниш ли последния ни разговор, Емилио? — сведе поглед Густаво. — Когато ме помоли да престана да лъжа и да стана честен? Да не се самозалъгвам?

— Да, спомням си. Дори те попитах дали искаш да се изповядаш.

— Точно затова съм тук, Емилио. Да се изповядам. Да ти кажа истината, която не мога повече да пазя в себе си. Изпитвам силно влечение към друга жена. Мисля, че съм влюбен в Лусесита, Емилио. — Олекна му, когато го изрече. Не очакваше от брат си да го подкрепи, но знаеше, че поне ще го изслуша.

— Да не си полудял? Няма да позволя да изневериш на съюза, в който аз лично ви свързах пред бога!

— Емилио, съпротивлявах се с всички сили, но това чувство е по-силно от мен — оправдаваше се Густаво.

— Тогава не се предавай, продължавай да се бориш!

— Опитвам се да не мисля за нея, но не мога.

— Трябва да се отдалечиш от нея. Върни се в имението.

— Смяташ ли, че не съм мислил за това? Сега не мога да напусна Анхелина, преди да са завършили прегледите.

Тогава трябва да си силен.

— Знам.

— Густаво, трябва да изхвърлиш тази девойка от мислите си. Разбираш ли? На всяка дена! — умоляваше го брат му, но той не беше убеден, че ще го послуша.

С последни усилия на волята се усмихваше в присъствието на Анхелина. Полагаше усилия да удовлетворява всичките й желания, но недъгът й, който тя умело използваше, за да го задържи, много го потискаше. Насилваше се да я целуне, но устните му не искаха да докоснат нейните. Измъчваше се, без самият да знае защо. После отнякъде се появяваше тя с големите си наивни, очи. Нощем сънуваше как я прегръща, как я гледа, докато спи, как сутрин се събужда до нея и се наслаждава на красотата й. Желаеше я все по-силно. Повече не можеше да се бори.

Когато се върна, вече се смрачаваше. Помоли Фефа да отнесе поканата на госпожа Грасиела, а той, без да вечеря, отиде в стаята си.

Когато видя, че Густаво не е на масата, Анхелина също не вечеря. Разсеяно отговаряше на въпросите на родителите си и бързо се прибра в стаята си. Мирта я очакваше.

— Затвори добре вратата — заповяда Анхелина. — Трябва да ми помогнеш! Искаш ли?

— Зависи, госпожице.

— Много е лесно. Знаеш ли дали е тук синът на Модеста?

— Да, на двора е със селянката.

— Чудесно — въодушеви се Анхелина. — Трябва незабелязано да му го предадеш. Това — каза тя, подавайки й писмото, което беше продиктувала тази сутрин на Лусесита. — Намери начин. Остави го в някоя книга или където можеш.

— Няма да е лесно.

— Опитай, Мирта. Важно е. Трябва да успееш. Ако ми помогнеш, ще ти се отплатя добре. Никой не бива да те види. Разбра ли?

За Мирта задачата се оказа по-лесна, отколкото очакваше. Измисли, че е чула шум в антрето, и докато Серхио проверяваше какво е станало, пусна писмото в джоба на якето му. Анхелина беше много доволна. Беше забравила само едно: въвличаше в плановете си болногледачката, която никак не беше наивна или глупава. Много добре съзнаваше, че може да се възползва и да иска повече пари, но не това я интересуваше. Бележката на Анхелина беше кратка: „Ела довечера, когато всички заспят.“ Серхио лесно щеше да познае почерка на Лусесита и сигурно веднага щеше да се отзове на поканата. Ако имаше късмет, Серхио и Лусесита щяха да се срещнат. Забравила предпазливостта си, Анхелина се изправи от количката и се приближи до прозореца. В този момент влезе Мирта.

— Госпожице Анхелина, вие можете да ходите! — тихо извика тя. Очакваше всичко от господарката си, но това беше твърде много дори и за нея. — Вие не сте инвалид!

— Затвори вратата! — заповяда й Анхелина, но не се отдели от прозореца. — Затвори вратата!

— Лусесита! — чу се приглушен мъжки глас. Всичките й сетива се напрегнаха в очакване на скандала, който щеше да избухне.

— Какво означава това? — чу се гласът на баща й.

— Господин Мендоса, не съм…

— Отговори! Какво правиш тук по това време?

— Извинете, не е това, което си мислите…

— Настоявам да ми обясниш какво правиш в тази част на къщата? И то в този час! Криеш се в сенките като…

— Моля ви, не мислете нищо лошо.

— Говори каквото си искаш, но това е много компрометиращо!

— Какво искате да кажете?

— Настоявам да ми дадеш задоволителен отговор или повече няма да стъпиш в тази къща! Чакам!

— Намерих тази бележка — опита се да му обясни Серхио, показвайки му писмото. — Реших, че е важно, нямам представа, може би Лусесита е искала да говори с мен спешно.

— Единственото, което доказва тази бележка, е, че сте си уговорили среща. И че момичето няма срам, също като теб?

— Нима смятате, че тя би могла… Не бива да мислите нищо лошо за нея.

— Тогава ми обясни защо е написала това?

— Не знам. Реших, че има някакъв проблем. Чуйте, Лусесита е благородна и чиста девойка. Не е в състояние да опетни честта на къщата и семейството ви. Нито пък аз, господине! Ако всички уважаваха Лусесита като мен, господине…

— Струва ми се странно — замислено го прекъсна Мигел. На него също не му бе ясно какво става.

— Това казвам и аз. Всичко ще се изясни, когато поговорим с нея, господине.

— Добре, но не тази нощ — отбеляза бащата. — Надявам се съмненията ми да са неоснователни.

— Ще ви го докажа, господине — обеща Серхио.

Постепенно къщата утихна и Анхелина се отдалечи от прозореца. Едва сега осъзна в какво положение се намира.

— И какво ще направиш? Ще ме издадеш ли? — попита тя Мирта.

— Защо да го правя? Защо сте го измислили? Какво ще спечелите, като се преструвате на инвалид? Защо причинявате болка на всички?

— Замълчи! Никой не ме интересува, с изключение на Густаво! Правя го заради него. Не искам да го загубя! Той е мой! Принадлежи ми! В деня на злополуката ми каза, че не ме обича. Може би е било заради детето. Той отдавна промени отношението си към мен, но искаше дете. Мечтаеше за наследник. Когато му казах, че съм загубила детето, много страда. Не вярвах, че човек може да изпитва такава мъка. Винаги съм смятала, че съм му достатъчна, че мога да изпълня живота му. Бяхме в имението, когато ми каза, че не ме обича. Едва не полудях. Скарахме се. Яхнах коня си и препуснах, пришпорвах го, конят се подплаши и паднахме. Когато дойдох в съзнание, чух гласове и този на Густаво сред тях. Той отчаяно повтаряше: „Аз съм виновен. Ако й се случи нещо, никога няма да си го простя.“ Тогава си помислих, че ако се престоря на инвалид, той ще е морално задължен да остане с мен. Затова го измислих. Смятах, че за кратко време ще си го върна. Наистина е до мен, но се държи студено й равнодушно! За него това е дълг, окови, които го свързват с мен, но някой ден той ще се освободи и ще ме напусне. Ако приема лечението на доктор Елиът и се „излекувам“, какво ще стане тогава? Питам се всеки ден! Какво ще стане, ако Густаво узнае, че мога да ходя? Кажи ми, какво смяташ, че ще направи?

— Не знам — объркано отвърна Мирта, въпреки че винаги намираше причина да оправдае лъжите й. — Откъде бих могла да знам?

— Страхувам се! Страх ме е, Мирта.

— Не мога да си обясня как сте живели така цяла година. Да не помръднете, да не излезете навън. Да се преструвате ден след ден, минута след минута. И нито веднъж да не се издадете! — Анхелина долови в гласа й отвращение от онова, което бе сторила господарката й.

— Защото имам воля! Няма да допусна да ме остави!! Няма да му позволя да ми избяга след толкова жертви! Струваше ми големи усилия! Да! Ядосвах се, че трябваше да се лиша от баловете, забавленията и разходките, на които бях свикнала. Най-вече се ядосвах, че съм прикована към тази проклета инвалидна количка! Разхождам се единствено през нощта. Ходя с часове като луда! Омръзна ми! Не мога повече! — викаше Анхелина.

— Анхелина! — достигна до тях гласът на майка й.

— Майка ми — уплаши се тя и побърза да легне.

— Анхелина!

— Не ме предавай! — помоли се тя на болногледачката. — Отвори й.

— Нещо не е наред ли, мила? Чух гласове. Случило ли се е нещо?

— Нищо, мамо. Схванала съм се и помолих Мирта да ме разтрие — излъга дъщерята. — Натисна ме малко по-силно, затова извиках.

— Горкичката ми. Сигурно е, защото не се движиш! Не успях да заспя. Преди малко баща ти ме събуди като излезе на двора. Оттогава не мога да заспя.

— Защо татко е излизал в този час? — попита Анхелина.

— Не знам. Чул някакъв шум. По-добре ли си? — загрижено я попита майка й.

— Да, мамо. Благодаря, не се тревожи. Върви да си почиваш.

— Добре, скъпа. Лека нощ — целуна я Грасиела.

— Радвам се, че не ме предаде — прошепна Анхелина на Мирта, щом майка и си тръгна. — Да не си посмяла, Мирта! Нямам представа какво бих могла да сторя, ако ме издадеш и загубя Густаво. Сигурно ще направя нещо ужасно! — заплаши я тя. Изморена от събитията, които сама бе предизвикала, потъна в дълбок сън.

Когато се събуди, се намръщи, забелязвайки как Мирта се е навела над нея. Беше започнала да се дразни от присъствието й, но беше принудена да я търпи.

— Наистина ви се чудя. Какъв талант имате за сплетни! Толкова много лъжи и измами… Не се ли страхувате, че могат да ви разкрият? — любопитно я попита Мирта, помагайки й да се облече.

— Познавам играта много добре и по един или друг начин винаги постигам своето.

— Снощи изиграхте ролята си съвършено.

— Нямам търпение да разбера резултата. Сигурно вече е станало нещо — предположи тя и излезе права.

Лусесита вече беше отишла в кабинета на Мигел. Побеснял, той й подаде писмото като доказателство за нейното непристойно поведение:

— Искам да ми обясниш нещо. Познато ли ти е това?

— Да, аз го написах.

— Защо го направи? С какво намерение?

— За да покажа, че зная да пиша.

— Защо?

— Как защо? За да покажа, че съм грамотна.

— Нищо не разбирам. Това може да има неприятни последици. Разбираш ли, неприятни!

— Защо, господине? Нищо лошо не съм сторила!

— Не си ли? Нима не е лошо да пишеш на някакъв мъж?

— Не съм го написала за мъж! Това са думите на една песен. Диктуваше ми госпожица Анхелина.

— Моля? — смая се бащата. Някои неща започнаха да му се изясняват.

— Така беше! Написах само това, което ми каза. Това, което тя ми продиктува.

— Защо те е накарала да го напишеш? — Той все още изпитваше съмнения.

— Бях в стаята й, за да събера парчетата от счупената ваза. Тя ме попита за уроците, които ми дава Серхио, и аз й казах, че съм се научила да пиша. Тогава тя ми нареди да взема лист хартия и да пиша. Каза, че иска да види дали наистина съм се научила. Тогава й го прочетох, а тя дори ме похвали.

— После какво стана?

— Отидох в кухнята и продължих да чистя, а листът остана при нея. Защо бих написала нещо подобно на мъж? На кого?

— Няма значение. Забрави за това — каза Мигел.

— Моля? Не! Ако твърдите, че съм го написала на някой мъж, значи имате лошо мнение за мен…

— Моля те, Лусесита! Това е недоразумение. Аз съм виновен. Моля те, не казвай на никого. Разбрахме ли се? Моля те, обещай ми!

— Добре, господине — съгласи се тя.

Вече бе уморена от непрекъснатите обвинения. Беше й неприятно, че постоянно попадаше в неприятни ситуации. Питаше се, защо все още е тук, след като никой не я обича. Струваше й се дори, че Густаво й се сърди.

Беше простодушна и наивна, но останалите не виждаха красотата, която носеше в душата си. Трябваше да бъде търпелива, покорна, за да привикнат към нея. Необходимо беше да учи още много за добрите маниери. Мечтаеше за поляните, по които бе тичала като дете. Искаше й се да замине, но беше длъжна да търпи покорно. Остави съдбата да реши вместо нея и продължи да чисти стаята.

Необичайната тишина в къщата тревожеше Анхелина.

— Не видя ли някакво движение, не чу ли някакъв разговор? — разпитваше Мирта.

— Всичко е спокойно. Майка ви излезе, а селянката чисти.

— А баща ми?

— Отиде в библиотеката. Нищо необичайно.

— Странно. Мислех, че още снощи ще има скандал и че досега онази дрипла вече ще скита по улиците. Убедена ли си, че баща ми е видял сина на Модеста?

— Да. Казах ви, че се разправяха.

— Не знам. Много е странно — размишляваше Анхелина, опитвайки се да разбере какво се е случило.

Заповяда на Мирта да я заведе в салона. Там също нямаше нищо интересно. Грасиела прелистваше някакво модно списание, а баба й плетеше.

Анхелина набързо изпи чая, извини се и се прибра в стаята си, оправдавайки се със здравословното си състояние. Притихна в леглото си, очаквайки да се случи нещо. Когато дойде баща й, се опита да остане спокойна.

— Какво е станало, татко? — попита го усмихнато.

— Искам да поговорим. Изпитвам болка, като си помисля, че съмненията ми могат да се окажат основателни.

— За какво става дума? Не разбирам.

— Какво означава това? — попита той и й подаде писмото на Лусесита.

— Не знам. Защо ми го показваш? — продължаваше да се преструва Анхелина.

— Не си ли виждала преди това писмо?

— Не.

— Лус Мария ми каза, че ти си искала да го напише.

— Аз? Как е могла да го измисли?

— Сигурна ли си, че това не е една от твоите шеги?

— За бога, татко! Как би ми дошло наум?

— Анхелина, кажи ми истината. Става дума за нещо важно. Под въпрос е моралът на тази девойка и думата на един мъж.

— Татко, успокой се, не те разбирам. Ако ми обясниш…

— Снощи останах буден, както ме помоли, и заварих сина на Модеста пред стаята на Лус Мария.

— Не! Нима е възможно! — преструваше се на изненадана Анхелина. — Искаш да кажеш, че стъпките, които чух, са били… Какъв ужас! Как е могла! И Серхио! А ти толкова му помагаше…

— Той се закле, че не е виновен — студено я прекъсна баща й. — Каза, че е намерил писмото в джоба на якето си и е отишъл да провери какво иска Лус Мария.

— И ти му повярва?

— Разпитах и Лус Мария, тя също се закле, че ти си я накарала да го напише.

— За бога! Нима не разбираш, татко, че двамата са се наговорили, а сега, когато си ги разкрил, обвиняват мен. Не мога да повярвам!

— Анхелина! Една от вас лъже. Ти или тя! За да разсея съмненията си, ще ви разпитам двете заедно. Лус Мария говореше искрено, но не мога да повярвам, че ти ме лъжеш. Не мога да оставя нещата така.

— Ще подложиш дъщеря си на подобно унижение? Ще повярваш на една прислужничка, а не на дъщеря си?

— Трябва да го направя. Отивам да я потърся — рязко изрече той и тръгна.

Анхелина се разтревожи.

— Татко, не я търси! Аз го направих. Аз го направих.

— Защо, Анхелина? Защо искаше да навредиш на Лус Мария? — попита Мигел, мислейки за девойката не като за прислужничка, а като за дъщеря.

— Не я искам тук! Не искам да е в тази къща! Заради Густаво! Ще ми го отнеме!

— Какво говориш? Да не си полудяла?

— Не! Истина е, татко!

— Ревността ти се превръща в болестно състояние! Заради любовта си към съпруга си започваш да измисляш невероятни неща! Тази девойка е нещастна, никога не би се загледала в Густаво!

— Знам, че ти се струва безсмислено, но съм сигурна. Усещам го! Моля те, татко! Изгони я! Изхвърли я от къщата! Не искам да я виждам! Направи го заради мен! За да съм спокойна! Изхвърли я!

— Не, Анхелина, Лус Мария ще остане тук!

— Защо? — извика тя.

— Няма да е справедливо.

— Какво ме интересува, тя е една глупава селянка, най-обикновена прислужница! — не отстъпваше Анхелина. — Аз съм ти дъщеря, татко, моля те да я изхвърлиш. Направи го, татко. Направи го заради дъщеря си!

— Не, Анхелина. Трябва да си избиеш от главата тези глупости. Това, което мислиш, не е истина. Не е възможно! — уверено отвърна той.

Анхелина се почувства засрамена. Пристигането на доктор Елиът сложи край на неприятния разговор. Най-неочаквано той поиска всички да излязат от стаята.

Когато останаха сами, известно време мълча, наблюдавайки я. Щом заговори, тя силно се изчерви.

— Забелязах, че става нещо странно, когато ви прегледах — започна той със сериозен тон. — Рефлексите ви са добри. Това са несъзнателни движения, които болният не може да, контролира — обясни й той. — Естествено, от началото не сте могли да се движите. Но когато възпалението е отминало, вече сте можели да ходите. Вие можете да се движите. Защо се преструвате, госпожо? Защо продължавате с този фарс?

— Съпругът ми скоро ще се върне. Искам да ме изслушате внимателно. Единственият начин да го задържа, е да се преструвам на инвалид.

— Не ви разбирам.

— Много го обичам! Не искам да го загубя! В деня на злополуката той ми каза, че не ме обича и че смята да се раздели с мен. Можете ли да си представите? Да ме изостави! Какъв скандал! Жена с моето положение не може да остане сама! Освен това аз го обичам!

— Госпожо Мендоса… — опита се да я прекъсне и спокойно да й обясни, че думите й са безсмислени.

— Една година съм прикована към количката, за да го накарам да стои до мен! Лъжех постоянно. Нищо не можеше да ме спре да осъществя целта си. Пожертвах всичко! Забавите, разходките, театрите! Разбирате ли докъде съм стигнала?

— Наистина, опитах се да разбера…

— За мен Густаво е най-скъпото нещо на света, докторе — отново го прекъсна тя. — Ако разбере, веднага ще го загубя. Ще го загубя завинаги! Сега, когато знаете всичко, моля ви да запазите тайната ми. Моля ви! Ще ме разкриете ли? — запита го тя.

— Съжалявам, госпожо — беше непреклонен лекарят. — Не мога да се съглася с вас. Трябва да кажа истината на съпруга ви.

— Умолявам ви, не му казвайте!

— Професионалната ми етика не ми позволява. Съпругът ви трябва да узнае истината.

— Докторе! — извика Анхелина.

— Съжалявам.

— Трябва да мълчите! Забранявам ви да кажете на Густаво!

— Не можете да ми заповядвате — рязко изрече той.

— Умолявам ви! Помислете за положението, в което се намирам. Той ще побеснее! Ще ме изостави!

— Разбирам тревогата ви, но не е трябвало да го лъжете.

— Не бъдете толкова упорит. Смилете се над мен. Кажете му, че не можете да ме излекувате.

— Съжалявам, не мога да лъжа. Когато съпругът ви се върне, ще му кажа, че можете да ходите и че не сте инвалид.

— Това е той! — тревожно извика Анхелина, когато чу стъпки по стълбите. — Помислете, докторе. Ако съпругът ми ме изостави, ще се самоубия. Чухте ли, ще се самоубия! — изнудваше го тя. — Вие ще сте виновен за смъртта ми — добави шепнешком, тъй като Густаво вече беше пред вратата.

— Може ли да вляза? — учтиво запита той. — Докторе, видяхте ли рентгеновите снимки? Стигнахте ли до заключение?

Доктор Елиът кимна замислено.

— Още не мога да кажа нищо, трябва ми време.

— Казахте, че ще можете, щом видите снимките.

— Така е, но става дума да определя степента на инвалидността. Ще се наложи още веднъж внимателно да разгледам снимките. Моля ви, бъдете търпеливи — неловко се извини лекарят.

— Кога ще ни дадете отговор?

— Ще поговорки утре. Елате утре в хотела — покани го той.

— Съжалявам, Анхелина — обърна се Густаво към нея, когато останаха сами. — Не исках да удължавам тази неприятна визита. Смятах, че ще разберем отговора и ще сме сигурни…

— Че жена ти е нещастен инвалид — грубо то прекъсна тя.

— Не бъди песимистка — успокояваше я той.

— Слушай, Густаво. Няма да проходя никога. Чуваш ли? Никога. Примири се с това, че си женен за инвалид.

Той спокойно я изслуша, мислейки за лекаря. В него нещо се бе променило, но не можеше да разбере какво. В началото беше спокоен и уверен, а сега беше започнал да увърта и избягваше да го погледне в очите. Питаше се на какво се дължи тази промяна.

Резултатите от прегледа щяха да бъдат готови на другия ден и всички с нетърпение ги очакваха. Анхелина отново ги беше изиграла с лъжите си. Беше нежна и мила, в добро настроение. Всички смятаха, че се преструва, за да не се тревожат, но че вътрешно се измъчва. Всеки от тях се бореше със скритите си страхове.

На следващия ден, измъчван от неизвестността, Густаво тръгна към града.

— Как е съпругата ви? — любезно го запита лекарят.

— Добре, очаква отговора с нетърпение. Всички сме много загрижени, докторе. Трябва научим каква е диагнозата.

— Разбирам.

— Съпругата ми ще се оправи ли? Ще може ли да бъде излекувана? Или е осъдена завинаги да остане инвалид?

— Случаят е много по-сложен, отколкото смятах — излъга доктор Елиът.

— Трябва да ми кажете истината, докторе.

— Снимките показват последиците от нещастния случай, но за по-прецизна диагноза са ми необходими още прегледи… Не знам откъде да почна.

— Значи не може да се излекува? Това ли искате да ми кажете?

— Не, не…

— Тогава кажете ми истината, моля ви.

— Господин Густаво, не мога да лекувам съпругата ви.

— Защо?

— Защото за лечението е необходимо много време, а аз не разполагам с такова. Получих телеграма от Европа. Трябва да замина по лични причини. Не мога да отложа пътуването.

— Но точно сега, когато Анхелина… Господине, моля ви! Нима не можете да отложите заминаването си?

— Съжалявам. Тръгвам веднага.

— Господине, как ще приеме тази новина Анхелина? Накарахме я насила да се съгласи да я прегледате! Възлагаше големи надежди! Не знам как ще й го съобщя. Нямам смелост.

— Ще се появи друг лекар… — увери го доктор Елиът.

— Няма да иска да отиде при друг! — отвърна Густаво. — Беше изгубила надежда, докато не се появихте вие. Повече от година е инвалид, докторе!

— Повярвайте ми, много съжалявам.

— Господине, ще ви дам всичко, което поискате, само не я изоставяйте! — умоляваше го младият мъж.

Измъчван от угризения на съвестта, че е нарушил лекарската етика, Елиът престана да му обръща внимание. Осъзнаваше каква болка му причинява и го съжаляваше. Въпреки това проблемът не беше негов. Остави го сам да се справя с онова, което му поднасяше животът.

— Докторе, мога да изпратя някого в Европа да се погрижи за вашите дела — предложи Густаво.

— Господине, не става въпрос за пари, нито за молби — обясни му спокойно доктор Елиът. — Просто не мога да поема случая, това е всичко.

— Вие не я познавате, така че не го преживявате. Не знаете какво е да гледаш как Анхелина стои безжизнена. Смяташе, че сега има надежда да проходи, че отново ще бъде здрава.

— Много ли обичате жена си? — запита го лекарят.

— Дори нещо повече, чувствам се виновен за нещастието й, но предполагам, че това не ви интересува — отвърна Густаво, опитвайки се да прикрие горчивината в гласа си.

Густаво се сбогува с доктор Елиът. Беше му неприятно да се върне у дома и да се изправи пред хората, които очакваха добри новини от него. По пътя измисли начин как да съобщи новините на Анхелина, без да я нарани.

— Любов моя, най-после се прибра — зарадва се тя, когато го видя. — Нетърпеливи сме да научим новините. Какво каза лекарят? След снимките вече не се плаша, готова съм да направя всичко само да се излекувам.

— Кажи ни, синко. Какво каза лекарят? — подканваше го доня Мария.

— Разговаряхме известно време… — объркано започна той. — Анхелина, новините не са добри.

— Какво?

— Доктор Елиът не може да се занимае с твоя случай.

— Защо? — прекъсна го Грасиела.

— Заминава утре за Европа по лична работа — обясни той. За щастие нямаше сили да ги погледне в очите, иначе щеше да види радостта в тези на Анхелина.

— Нещо ми подсказваше, че прегледът няма да даде резултат, че напразно храня надежда! — каза тя.

— Анхелина, известно ни е какво преживяваш, но не предполагахме, че ще стане така.

— Никой лекар не зарязва пациента си по този начин — обвини го тя, — но ти беше толкова упорит, че вероятно той не е имал друг избор, освен да ми даде някаква надежда, а сега…

— Анхелина, много ми е мъчно. Не знам как да те утеша.

— Не говори нищо. Знам как да се примиря със съдбата си. Няма да ми струва много, защото вече съм свикнала с нещастието си.

— Не говори така, скъпа — нежно се обърна към нея доня Мария.

— Така е, бабо! Вече съм се примирила. Вие си мислехте, че мога да се излекувам. Особено ти. Толкова ли ти е трудно да си свързан с инвалид като мен? — запита тя съпруга си. Доставяше й удоволствие да го измъчва пред всички.

— Анхелина, не правя нищо заради себе си, а заради теб.

— Искам да ме оставите на спокойствие. Обещай никога повече да не ми вдъхваш надежда, никога повече да не ме мъчиш — изнудваше го тя.

— Обещавам.

— Така е по-добре, любов моя. Моля ви, оставете ме сама. Кажете на Мирта да дойде да ми помогне.

Когато болногледачката се появи, тя й заповяда:

— Заключи вратата! — После възбудено скочи от инвалидната количка. — Какви глупаци!

— Успокойте се, госпожо.

— Победих, Мирта! Казах ти, че този лекар няма да се справи с мен!

— Някой може да влезе… — напомни й Мирта. Страхуваше се да не я обвинят, че е скрила истината.

— Толкова съм щастлива! Никога няма да ме разкрият! Надхитрих ги! Густаво няма да ме изостави никога. Чуваш ли? Никога — ликуваше тя.

Густаво не можеше да се успокои, нещо го караше да отиде да се види с брат си.

— След отрицателния отговор на доктор Елиът изгубих надежда, че някога мога да съм щастлив — обясни тихо на Емилио, търсейки неговата подкрепа.

— Но, Густаво, рухнаха надеждите на съпругата ти, а ти мислиш за своето щастие. Какво разочарование!

— Емилио, много добре знаеш, че се постарах отново да обикна Анхелина, да се сближа с нея, но всичко беше напразно — оправдаваше се Густаво. — Онова, което изпитвам към нея, не е любов.

— Замълчи! — грубо го прекъсна брат му. — Не ми говори такива неща!

— Единственото, което ме свързва с нея, е вината ми, Емилио. Надявах се лекарят да я излекува и когато оздравее… — Не успя да довърши.

Емилио разбра какво възнамеряваше да му каже и отвърна вместо него:

— И да избягаш! Нима не разбираш, че увлечението ти към прислужницата е временно? Густаво, твой дълг е да стоиш до съпругата си и единствено смъртта може да ви раздели.

— Не се обръщам към теб като към свещеник, а като към брат. Обръщам се към теб като към човек. Емилио, онова което изпитвам към Лусесита, не е нещо преходно. Обичам я. От цялото си сърце — най-после изрече на глас онова, което бе таил в душата си.

Очакваше разбиране, но Емилио беше привикнал да се бори с изкушенията и не можеше да го разбере.

Той не познаваше силата на чувствата, единственият закон за него бе обетът, който бе дал пред бога. Въпреки това след разговора с брат си поиска да се запознае с Лусесита.

— Какво ти е? Никога ли не си виждала свещеник? — попита я с любопитство. Сега не гледаше с очите на свещеник, а с тези на мъж и трябваше да признае, че изборът на брат му въобще не беше лош. Под неугледните дрехи и несръчните й движения се криеше жена, създадена за любов.

— Виждала съм отче, но никога не съм стояла толкова близо — срамежливо обясни тя. — За какво искате да говорите с мен? Нещо лошо ли съм сторила?

— Нима трябва да си сторила нещо лошо, за да разговарям с теб?

— Когато някой отиде при свещеника, това означава, че се е държал зле, но когато свещеникът отиде при някого, положението е много по-лошо.

— Нищо подобно. Исках да поговорим. Много са ми разказвали за теб. Густаво например — нарочно спомена името на брат си, за да я види как ще реагира.

— Казал ви е, че исках да го ударя с камък ли? — уплашено попита тя. — Това голям грях ли е?

— Не, успокой се. Не ми е казал нищо за това. Разказа ми как двете е майка ти сте пристигнали от село и как си останала сираче. Знаеш ли, че ние с Густаво също сме сираци? Когато родителите ни починаха, аз бях на твоите години, а той беше още дете. Дори сега се грижа за него.

— Добре е, че не сте останали сами, че сте могли да разчитате един на друг. Защото аз например…

— Казаха ми, че имаш приятели — Фефа, Амадор, Модеста…

— Да, но не е същото като брат или сестра.

— А Серхио? Нима не го обичаш като брат?

— Така е, аз го обичам като брат, но сега нещата се промениха. Той ми каза, че ме обича като мъж.

— Това е много хубаво, братската любов е много хубаво нещо. Разкажи ми за своя край? Как живеят там?

— Не знаете ли? — въодушеви се тя. Обичаше да говори за безгрижното си детство. — Там е прекрасно… — Започна да разказва, докато той предпазливо я оглеждаше. Сега, когато я опозна повече, можеше да разбере брат си. Не успя да прикрие усмивката си, докато я слушаше. Чистата й, невинна душа беше като свеж полъх за него. Когато тя приключи разказа си, той я погали по главата и я помоли да повика Густаво.

— Трябва да призная, че момичето има златно сърце.

— Тогава защо смяташ, че не трябва да се влюбвам в нея?

— По-спокойно, внимавай. Не съм казал подобно нещо.

— Емилио, Лусесита е най-прекрасната жена, която съм виждал в живота си.

— Успокой се, Густаво. Забрави ли, че си женен и трябва да уважаваш Анхелина. По-добре ще е да престанеш да мислиш за Лусесита — посъветва го Емилио. — Тази девойка може да застраши брака ти — добави, разбирайки добре силата на женската красота, — а това не бива да се случи. Върви в имението. Убеди Анхелина да дойде с теб. Трябва да изтръгнеш от сърцето си онова, което изпитваш към Лусесита! Това ще навреди на Анхелина, на горкото момиче и на самия теб. Бъди разумен и послушай съвета ми. Заминете надалеч. Това е единственият начин да спасиш брака си.

Неудобството, което изпитваше в присъствието на Лусесита, думите на Емилио, безпокойството, което го преследваше, принудиха Густаво да отиде в имението. Послуша съветите на Емилио да се отдалечи от Лусесита.

— Не мога повече да остана в Лима. Тръгвам утре сутринта — съобщи той на домашните.

— Какво говориш? Ще се връщаш в имението?

— Така е.

— Но, синко, защо точно сега?

— Трябва, и никой не може да ме спре!

— Това е невъзможно!

— Обясни ни, моля те!

— Моля ви, замълчете! — каза Анхелина. — Можеш ли да ни обясниш каква е причината за това неочаквано заминаване, любов моя?

— Отдавна съм им нужен там. — Опитваше се да бъде разумен. — Отлагах няколко пъти. Анхелина, не мога да стоя тук постоянно.

— Не искам това! Само ще те помоля да останеш още малко при мен!

— Останах повече, отколкото смятах, само за да ти угодя.

— Има ли нещо, което да те принуждава да заминеш така неочаквано?

— Имах причина да не замина, когато смятахме, че доктор Елиът може да ти помогне. За съжаление това невъзможно…

— Избягваш моралните си задължения — извика съпругата му.

— Не можеш да я изоставиш, като знаеш какво преживява в момента! — намеси се Грасиела.

— Госпожо, трябва да замина! Уверявам ви, че се налага.

— Моля те, Густаво! Ясно ми е, че имението е само извинение. Не искаш да се откъсваш от земята…

— Мислете каквото искате! Решил съм вече! Престанете да го обсъждате! Този път няма да отстъпя! Заминавам — изрече решително.

Анхелина пребледня.

Преди да замине, Густаво не успя да издържи на изкушението да не целуне Лусесита. Близостта й го възбуждаше. Тогава се увери, че тя не го обича. Избяга от стаята му уплашена и всичките му илюзии се сринаха. Беше нещастен и страдаше.

Срещна се е Емилио и откровено му разказа какво се бе случило.

— Целунал си я? Да не си полудял?

— За бога, Емилио! Не ми натяквай. Достатъчно съм нещастен.

— Какво да направя, за да те накарам да се вразумиш?

— Ти не можеш да направиш нищо. Сам трябва да се справя с проблема си. Трябва да изтръгна Лусесита от сърцето си.

— Добре ще е да го сториш — загрижено го посъветва брат му. — По-добре е да го направиш сега, иначе… Няма да позволя да гориш в ада!

— Емилио, успокой се, моля те. Знам как трябва да постъпя. Утре заминавам за имението.

— Така ще е най-добре — най-после си отдъхна свещеникът. Надяваше се, че брат му ще се вразуми. — Анхелина ще дойде ли с теб?

— Не знам. Ту решава да дойде, ту се отказва. Не знам какво да правя.

— Поговори с нея — помоли го Емилио.

— Анхелина трябва да направи усилие — прекъсна то Густаво.

Думите на Густаво внесоха смут в душата на Емилио. Той обичаше и уважаваше Анхелина, беше загрижен за нея. Посещаваше я когато можеше, заседяваше се дълго при нея. Беше я преценил погрешно и смяташе, че думите му наистина стигат до сърцето й. Беше сигурен, че е разстроена. Обстоятелствата му помогнаха, защото тя го покани да я посети. Искаше да поговори с нея като свещеник и приятел.

— В какво си съгрешила, дъще? — започна разговора той.

— В това, че обичам Густаво прекалено силно. Направих всичко възможно, за да го задържа, дори го излъгах.

— Мили Боже!

— Разбираш ли сега? Осъзнаваш ли, че бих направила всичко от любов към брат ти?

— Но това не е любов… Това е чудовищно!

— Зависи от гледната точка — хладно му отвърна Анхелина. — Да, двамата с Густаво ще останем заедно, докато смъртта ни раздели.

— Няма да задържиш Густаво с лъжи. Трябва да му кажеш истината!

— И да го загубя завинаги? Нима не разбираш, че той е всичко за мен? Без него съм нищо?

— Това не е честно за него.

— А за мен? — запита Анхелина. — Ако не го лъжех, нямаше да постигна нищо. Най-много още да бяхме годеници. Никога не съм била бременна, Емилио.

— Моля?! — смая се той. Беше изслушвал много изповеди, но думите й силно го шокираха.

— Трябваше да се престоря, че съм загубила детето. Толкова се натъжи, когато научи. За малко да му кажа истината, но премълчах.

— Ти си сатана! Аз благослових вашия брак. Трябва да се разкаеш, Анхелина, да му кажеш истината! — започна да я убеждава той.

— И това да бъде моето наказание? Да загубя съпруга, си?

— Това, което ми каза, е достатъчно, за да се унищожи бракът ви. В такива случаи църквата…

— Няма да му кажа нищо — прекъсна го нервно Анхелина. Ядосваше я с наставленията си. — Ти също, нали? Или ще го направиш?

— Нека бог се смили над душата ти.

— Емилио! Емилио, моля те! Спомни си, че те помолих да изслушаш изповедта ми. Нима няма да ми опростиш греховете? Обещавам ти, че ще кажа всичко на Густаво и повече няма да лъжа.

— Господ ти е простил греховете — неубедително отвърна той. Беше й ясно, че я обвинява за всичко, което се бе случило между нея и Густаво.

Густаво знаеше, че брат му е при Анхелина и нетърпеливо го очакваше. Измъчваше го неизвестността, молеше се Емилио да успее да убеди Анхелина да тръгне с него, за да спасят брака си.

— Убеди ли я да тръгне с мен?

— Не успях, Густаво. Беше толкова… различна — неопределено отвърна брат му. — Моля те само за едно, не я оставяй за дълго време. Нужен си й. Трябва да й дадеш много любов. Пази се. Бог да те благослови — добави накрая.

Въпреки добронамерените съвети Анхелина реши да не ходи в имението. Беше сигурна, че след молбите й Густаво ще се откаже да замине. В деня на заминаването обаче я очакваше голямо разочарование.

— Наистина ли ще заминеш без мен? — милото попита тя, но зад привидната смиреност Густаво долови гнева й.

— Да.

— Толкова ли малко означават молбите ми? И желанията, ми. Казах ти, че ще дойда, ако изчакаш малко.

— Не съм дете, Анхелина, което можеш да залъгваш с обещания! Искам да тръгна сега, не след месец!

— Трябва да заминеш сега, въпреки че няма сериозна причина!

— Има. Работата не търпи отлагане.

— По дяволите работата! — извика Анхелина. — Аз трябва да съм най-важна за теб.

— Не съм дошъл да се караме! — уморено въздъхна Густаво. Повече не можеше да сдържа гнева си.

— Толкова си себичен! Не те интересува как се чувствам, искаш да ме накараш да отида на място, което мразя!

— Не те карам! Мислех, че искаш да дойдеш с мен! Непрекъснато твърдиш, че не можеш да живееш без мен!

— Точно затова трябва да останеш при мен, там, където се чувствам добре! Единственото ти желание е да бъдеш при селяните, в онова блато! — обиждаше го тя. — Мястото ти е тук, до мен!

— Анхелина, ти искаш роб, не съпруг.

— В правото си съм да изисквам от теб да ми посветиш живота си, защото ти си виновен за нещастието ми. Виновен си и трябва да изкупиш грешката си! — грубо се обърна тя към него.

— Престани! — извика Густаво. — Ти искаш да управляваш живота ми! Знаеш, че те съжалявам и че изпитвам вина, но всичко си има граници. Помислила ли си за достойнството ми! Няма да стана марионетка само защото ми внушаваш чувство за вина! Няма да остана тук заради капризите ти!

— Добре, върви! Не искам да закъсняваш!

— Плащам твърде скъпо за греха, който съм извършил! Нещастен съм, разбираш ли? Жертвам се заради теб!

— Неблагодарник! Това си ти! Заминавай! — изрече през сълзи Анхелина.

— Точно това ще направя.

— Надявам се да е за дълго. Няма да живея с простак като теб! — викаше през сълзи, които обаче не й донесоха облекчение.

— Татко, той заминава. Заминава — оплакваше се тя на Мигел, който бе привлечен от виковете им.

— Густаво! — извика Мигел. — Густаво, не можеш да заминеш, Анхелина получи нервен пристъп.

— Ще се успокои — хладно отвърна той. — Нека се научи, че номерата й не минават. Преди малко ми каза да тръгвам.

— Трябва да я видиш, Густаво! — помоли го бащата.

— Не, Мигел!

— Нима не изпитваш състрадание?

— Няма да отстъпя! Със своите капризи и лукавства Анхелина винаги постига своето.

— Тя е жертва! — подсети го Мигел.

— Не знам, Мигел, нещо ми пречи да я обичам. Преди всичко не мога да й вярвам. Дори в миговете на нежност ми се струва, че не е искрена. Понякога в очите й блестят странни пламъчета. Съжалявам, Мигел. Исках да дойде с мен, но тя отказа. Освен това ми каза някои неща, от които ме заболя. Не мога да издържам повече. Съжалявам! — повтори отново Густаво, опитвайки се да намери думи, с които да му обясни какво изпитва.

След заминаването на Густаво Анхелина вече не се преструваше на жертва. Не беше на себе си от яд и имаше желание да унижава Мирта. Това обаче вече не беше възможно, тъй като тя знаеше нейните тайни.

— Трябваше да се преструвам на жертва пред Густаво, за да го измъчва съвестта! — Сподели тя с нея.

— Не е лесно непрекъснато да се преструвате, госпожо.

— Ще му напиша писмо, в което ще се разкая.

— Все по-малко ще ви вярва — отбеляза Мирта. — Докато един ден не открие най-голямата ви измама, че не сте инвалид.

— Тонът ти не ми харесва!

— И какво ще направите? Ще ме изпъдите ли? Мен, която знам толкова много тайни?

— Как можа да си го помислиш, Мирта? Имам ти доверие! Освен това ти си ми съветник — изрече тя, надявайки се да я умилостиви.

— Наистина ли? Знаете ли какво мисля? Мисля, че ми е необходим малък стимул, за да ви служа като… съучастник или пазител на тайните ви. Кое от двете ви харесва повече?

— Какво целиш? — разгневи се Анхелина.

— Както сама казахте, за мен не се грижи никой. Откакто излязох от манастира, се издържам сама. Затова как ви се струва да ми удвоите заплатата? Няма да ми откажете, нали? На мен, която пази най-съкровените ви тайни.

— Ще видя дали е възможно… — неуверено отвърна господарката.

— Не, госпожо! Следващата ми заплата трябва да е двойно по-голяма.

— Знаеш, че финансовото положение на татко не е много добро… — опита се да обясни тя.

— Това е негов проблем! Вие ще се справите, нали?

— Изнудваш ли ме?

— Какво друго? Тъй като не можете да излезете на улицата, ще отида до пощата и ще изпратя телеграма до съпруга ви, в която ще пише: „Господин Густаво, съпругата ви е симулант. Никога не е била инвалид…“

— Добре! Добре! Разбрах те — неохотно се съгласи Анхелина. Беше паднала в собствения си капан.

Глава 8

Целувката му я изненада и уплаши. Чувстваше някаква слабост и не бе в състояние да стане от леглото. Една мисъл непрекъснато я преследваше. Беше крайно време да се върне на село.

Понякога животът се подрежда по странен начин. Както при идването си в града Лусесита пътува със същия влак, в който беше Густаво.

На всички в къщата им липсваше нейната веселост и ведрост. Модеста очакваше тя отново да се появи. Но нея вече я нямаше.

Отначало Лусесита изпита облекчение. Когато се приближаваше към колибата, имаше чувството, че както някога майка й ще я чака на вратата. Никой не знаеше, че е пристигнала. Когато отвори вратата на колибата, тишината я потисна. Само Чуспи весело въртеше опашка. Почувства се много самотна. Обаче беше достатъчно силна, за да се пребори с всичко, което я очакваше.

Беше си тръгнала, без да се сбогува и без да вземе заплатата си. Но макар че беше успяла да спести малко пари, не се отпусна и веднага започна да си търси работа. Този път щастието й се усмихна. Дон Педро, който работеше в имението на Густаво, беше научил, че се е върнала, и й предложи работа.

— Как сте, дон Педро? — зарадва се тя, когато го видя. — Как разбрахте, че съм тук?

— В селото новините се разпространяват бързо — обясни той. — Научих за майка ти. Не знаеш колко ми е мъчно. Беше чудесна жена, но така е в живота. Бог решава вместо нас. Ще се връщаш ли в града, или си решила да останеш тук?

— Още не знам.

— Ако оставаш, кажи ми. Мога да ти предложа нещо по-добро, отколкото да стоиш в тази изпълнена със спомени къща.

— Какво? — попита го тя заинтригувана.

— Да дойдеш в имението, да помагаш на жена ми. Нашата роднина, която работеше у дома, неотдавна се омъжи. Нужен ни е някой, за да помага на Чаро в кухнята. Работата не е тежка — обясни й той.

— Не е заради работата, ами…

— Защо да стоиш тук сама и да тъгуваш? Промяната може да ти се отрази добре.

— Къде е къщата?

— По пътя, който води за село, ще забележиш голяма врата. Това е входът на имението. Ще тръгнеш направо и ще видиш къщата.

— Да, знам — отвърна тя, но не се сети кой е собственикът.

— Само трима сме, ние с Чаро и господарят — продължи да обяснява Педро.

— Само ще почистя и ще подредя тук. Ще си помисля, може и да дойда.

— Ако решиш, поговори с жена ми.

— Добре, дон Педро, ще го направя.

— Тогава ще се видим скоро.

— Да, дон Педро, благодаря — смирено отвърна тя.

Вече бе взела решение. Щеше да приеме работата. Не можеше да се сети на кого е къщата, но това не я интересуваше.

Дори не подозираше, че собственикът, Густаво, постоянно мисли за нея. Спомените изпълваха сърцето му с радост. Сънуваше я. В сънищата му тя го наричаше Густаво, а не „господине“. Представяше си как заравя пръсти в косата й, ръцете му започваха да треперят. Устните му копнееха да я целуват, тялото му се напрягаше. Тогава осъзна колко е страшно да обичаш някого, когото не бива да обичаш.

Когато свършеше с работата, имаше много време за себе си. Разхождаше се из полето, търсейки я с поглед, докато един ден не я срещна.

— Какво правиш тук? Оставих те там, мислех…

— Заминах, за да не ви виждам… — объркано започна да обяснява тя.

— Лусесита, аз избягах от теб. Виждаш ли, изглежда това е работа на съдбата. Да бягаме един от друг и отново да се срещнем тук.

— Само като си помисля, че си тръгнах, за да се отдалеча от вас, а сега…

— Лусесита… — замечтано прошепна той. Ръцете му се протегнаха към нея. Не можеше да се владее повече.

— Не! Не! Не ме докосвайте, не ми казвайте нищо! — умоляваше го тя, плашейки се от чувствата си.

— Лусесита, страхуваш ли се от мен? Гледаш ме така, сякаш ме обвиняваш. Виновен ли съм за това? — Искам да знаеш… че се разкайвам за онова, което се случи. Направих го в момент на лудост. После разбрах, че си се разболяла. Аз ли бях причината?

— Нямам представа. Не можех да спя. Чувствах се… така, сякаш кръвта ми кипи, сякаш бях друга жена. Искаше ми се да умра в този ден.

— Нима е толкова лошо, че те прегърнах и те целунах?

— Не, не е това. Тогава изпитах нещо непознато.

— Тогава ме обичаш! Обичаш ли ме? Кажи ми.

— Защо искате да знаете?

— Защото искам да го чуя, макар и само веднъж.

— Потисках чувствата си. Нима не го забелязвате, това ме кара мисля, че съм грешна.

— Не, Лусесита, не е възможно нещо толкова прекрасно да е грешно. Онова, което изпитваме, е толкова красиво — замечтано говореше той, докато я прегръщаше. Тя инстинктивно се отдръпна и той я пусна. Гледаше я с очи, изпълнени с любов. — Знай, че единственото ми извинение за любовта, която изпитвам към теб, е тази безкрайна и страстна любов. Лусесита, ние сме предопределени един за друг — не преставаше да я убеждава той. — Нима има по-голямо доказателство от това, че се срещнахме отново, докато се опитвахме да избягаме от любовта, си?

— Любов… — замислено промълви девойката.

— Да, точно това е. Ще те науча как да обичаш, Лусесита…

— Чуйте… не искам да ме целувате. Не го правете. Това е истинска лудост, не разбирате ли? Нашата любов е невъзможна.

— Въпреки това пак ще се обичаме — напомни й той.

— Но това е невъзможно, не разбирате ли?

— А как ще го разбере сърцето?

— Сърцето ли? Трябва да се овладеете и да не казвате онова, което не трябва.

— Много е жестоко.

— Ние сме много различни. Вие сте господар, а аз съм толкова незначителна.

— Лусесита, не говори така…

— Друга има права над любовта ви. Вие принадлежите на друга жена. Не бива да го забравяме. Разбрахте ли? Не е важно това, че съм необразована, че не умея да говоря и да се държа, защото бих могла да се науча, но вие сте женен. Това е нещо, което не можем да пренебрегнем, господине.

— Моля те, не се обръщай така към мен.

— Пред бога тази жена е ваша съпруга. Тя е болна и ви обича. На нея сте и нужен много повече, отколкото на мен.

— Това е така, знам. Нима смяташ, че не се измъчвам, че между нас е невъзможно да възникне нещо?

— Затова не бива да се виждаме повече. Трябва да се борим със себе си, да престанем да се обичаме.

— Да се борим! Да се контролираме! Но това е по-силно от нас!

— Обещайте ми, че повече няма да ме търсите — настоя тя. — Закълнете се.

— Обещавам ти.

— Сега си вървете — отблъсна го тя хладно, но той остана неподвижен. — Ще си тръгнете ли или ще останете тук?

— Не знам.

— Не ме търсете и не ме питайте нищо! — заповяда му тя. Разумът й надделя, но не бе щастлива от това.

Той обеща да направи всичко, за което тя го молеше, без да сваля влюбен поглед от нея. Вече знаеше, че ще наруши обещанието си. Това не го разтревожи, за него най-важното бе, че Господ отново ги бе събрал. Нито за миг не си спомни, за Анхелина.

През това време тя продължаваше да плете своите мрежи от лъжи.

— Краката ви са здрави, би било добре да правите упражнения — престори се на загрижена Мирта.

— Плащам ти да ме обслужваш.

— Така ли? А какво стана с повишението на заплатата?

— Казах ти, че е одобрено.

— Не съм го получила.

— И това ще стане. Не каза нищо за новата ми рокля — промени темата на разговора Анхелина.

— Стои ви добре.

— Каза го много вяло. Все още съм хубава, нали?

— Що се отнася до мен, можете да изглеждате както си искате. Не се сравнявам с вас, Анхелина.

— Всички жени се съревновават помежду си — лукаво се усмихна тя. — Въпреки че съпругът ми не ти обръща внимание, много добре знам, че го харесваш.

— А на кого обръща внимание съпругът ви, след като дори на вас не посвещава никакво време?

— Внимавай! Няма да ти позволя да говориш така.

— Тогава не ме предизвиквайте. Да се върнем на темата, която ме интересува. Освен повишението на заплатата дължите ми още нещо. Когато ви помогнах за онзи номер, който скроихте на селянката, ми обещахте нещо. Спомняте ли си? Поставих бележката в якето на Серхио и станах ваш съучастник. Тогава вие ми обещахте награда.

— Кажи си цената, Мирта? — гневно възкликна Анхелина, готова да скочи от количката и да се разправи с нея. Попречи й отварянето на вратата.

— Алваро — обърна се мило тя към неканения гост.

— Красива си както винаги.

— Благодаря, толкова си любезен.

— Ела, седни — покани го да седне до нея.

— Исках да поговоря с теб. — Той беше необичайно сериозен. — Искам да бъдеш щастлива. Боли ме, когато постъпваш неправилно. Сега трябваше да си до съпруга си в имението.

— Алваро, колко пъти трябва да ти повтарям, че там не ми харесва? Нима никой не ме разбира? Необходими са ми някои удобства. Само ако знаехте какво е да си инвалид…

— Не се преструвай повече!

— Алваро, аз… — промълви Анхелина, изненадана от думите му.

— Престани, Анхелина! Не се преструвай повече! Знам, че краката ти са здрави и можеш да ходиш! Няма смисъл да ме лъжеш. Тази комедия ме ужасява. Ти не си инвалид, Анхелина! Никога не си била! Спомняш ли си онова прахче за нерви, което ми приготви Мирта? Оставих го тук, преди да изляза, а когато се върнах след малко, то беше на нощното ти шкафче. Кой го е преместил?

— Не съм аз! Трябва да е била Мирта!

— Не е вярно! Бях навън и знам, че никой не е влизал. Ти си го преместила.

— Мирта е влязла, без да я забележиш! Тя ми го даде! — продължаваше да лъже. — Така е. Заклевам се! Защо да те лъжа? Как е възможно да мислиш подобни неща за мен?

— Недей, Анхелина. Боли ме като те слушам. Учудвам се как изкусно умееш да лъжеш.

— Защо не ми вярваш? Заклевам се…

— Замълчи! Не се заклевай повече… — прекъсна я той, защото не можеше да понесе как се унижава пред него. — Говорих с доктор Елиът. Срещнах го в едно заведение в центъра. Не е заминал. Каза ми всичко. Как си ходила пред него, как си го принудила да мълчи, заплашвайки го. Нима е възможно да нямаш милост към Густаво, към майка си, към мен, към всички, които те обичат в тази къща? Не бива да си прикована към инвалидната количка, ти си здрава и нормална. Трябва да кажеш истината!

— Не, не… — упорстваше тя. — Ако Густаво разбере, ще ме изостави.

— Какво постигаш с това, че го задържаш насила при себе си?

— Не искам да си отиде. Не искам да принадлежи на друга жена! Трябва да го задържа! С каквото и да било. Докато мисли, че съм болна, няма да си тръгне от мен.

— Смяташ ли, че никога няма да сгрешиш? — сериозно я попита той. — Всеки миг някой може да те види как ходиш… Анхелина, нищо няма да постигнеш със сълзи. Трябва да признаеш, че си сгрешила.

— Въпреки че всичко пропадна, пак не мога.

— Можеш. Замини за имението, опитай се да се сближиш с него. Когато отношенията ви се подобрят, можеш да започнеш да се преструваш, че има подобрение… Опитай се да го направиш щастлив, бъди истинска жена, роди му дете… — бащински я съветваше Алваро.

— Когато види, че ходя, ще пожелае да ме изостави, както преди нещастния случай.

— Не, Анхелина — уверено отвърна той. — Ако толкова го обичаш, би трябвало да знаеш как да спасиш любовта си, без да го лъжеш. Направи както ти казвам, моля те.

Тя презрително го изгледа. Единственото, което я интересуваше, бяха последиците. Не се вслушваше в думите на останалите. Беше разглезена, капризна и лицемерна, но родителите й и баба й винаги й прощаваха. Само при Густаво нейната тактика нямаше успех. Налагаше се да замине за имението, което толкова мразеше.

Глава 9

Дните в имението минаваха бързо. Лусесита работеше през деня в къщата на Густаво, а вечер се прибираше в колибата. Близостта на Густаво я възбуждаше, затова странеше от него. Всяка среща с него пробуждаше болезнени спомени от целувките им. Усещаше как някакво непознато желание се събужда в нея, а сетне си спомняше за Анхелина и се обвиняваше. Една вечер, докато лежеше будна в леглото си, някой почука на вратата. Потръпна. Не очакваше гости. Предпазливо отвори и отстъпи назад, щом съгледа Густаво.

— Не си си тръгнала! — изрече той, защото бе научил, че Серхио е дошъл да я търси.

— Не съм. Какво правите тук?

— Трябваше да разбера… Помислих си, че си тръгнала със Серхио.

— Не, не съм. — Полагаше усилия гласът й да прозвучи студено, да не му дава напразни надежди.

— А защо? Беше решил да те отведе.

— Ако го бях послушала, трябваше да приема и любовта му. Ето защо — обясни тя и в душата му се появи надежда.

— Ти обичаш само мен, нали?

— Моля ви…

— Това ми харесва. Нито един от нас не може да го избегне. Моля те, пусни ме да вляза. Не мога повече да потискам желанието, което изпитвам към теб. Когато си до мен, искам да те целувам и да те прегръщам. Кажи ми ти същото ли изпитваш? Кажи ми, че е така — умоляваше я той, приближавайки се до нея. Тя стоеше пред него с разпусната коса, обляна в лунна светлина. Приличаше на ангел. Рискувайки да го изхвърли, той я прегърна и я притисна към себе си.

— Какво правите? Тръгвайте си!

— Прости ми. Очевидно не можем да сме заедно нито миг. Твърде е мъчително. След като ти оставаш, аз ще замина далеч… — с мъка изрече той.

Излезе навън и остави ситният дъждец да охлади лицето му. Единствената жена, която можеше да го успокои, беше Лусесита.

„Защо трябва да е така? И двамата ме обичат, а се налага да бягам от тях. От единия, защото не го обичам, а от другия, защото не смея. Защо не се влюбих в Серхио? Той е свободен, също като мен. Защо сърцето ми избра този, който вече има друга? Дали това е съдба, както казва той? Това не е ли Божията ръка? Мили Боже, защо ми изпращаш подобни изпитания? Онова, което изпитвам, което се пробуди в мен… Дали има място на света, където мога да се скрия? Мамо, прости ми, но много го обичам. Обичам го!“ — призна накрая тя пред себе си.

Опита се да заспи, но образът на Густаво, който я целува, постоянно я преследваше. Изморена, тя стана и излезе пред колибата. Мракът наоколо я потисна още повече. От тъмнината изскочи стройната фигура на конник. Спря пред нея, скочи от коня и мълчаливо я понесе на ръце към колибата. Внимателно я положи на леглото и дълго се взира в нея. Започна да я целува. Тя обви с ръце врата му, затвори очи и се отдаде на ласките му. Тръгна по пътя, от който нямаше връщане.

Щастието на Густаво беше безкрайно, но после настъпи разкаянието. Педро също беше разтревожен, защото го обичаше като син. Осмели се да поговори с него.

— Извинявайте, че се намесвам — смутено започна той, — но ме притеснява състоянието ви. Променихте се, откакто пристигнахте. Не се държите по същия начин с мен и работниците.

— Така ти се струва — опита се да отрече Густаво. — Може би съм твърде загрижен за жътвата, вредителите…

— Не, господарю! Извинете настойчивостта ми, но бъдете искрен с мен. Това е заради момичето, нали? Заради Лусесита? Нямах представа защо се държите толкова странно, докато не забелязах как се променяте, когато тя е наоколо. После започнах да изпитвам съмнения, че тя е причината. Не съм се излъгал, нали?

— Някой друг забелязал ли е? Чаро? — загрижено попита Густаво.

— Не, господарю. Не се тревожете. Чаро не ми е казала нищо. Мъжете забелязваме подобни неща, защото знаем как ни карат да се държим някои жени.

— Педро, това не е увлечение. Нещо съвсем различно е, Педро. Обичам я.

— Любовта не бива да ви кара да се чувствате зле, господарю. Като имах предвид живота ви с госпожа Анхелина, знаех, че рано или късно това ще се случи.

— Ти си първият човек, с когото говоря за това и който не ме укорява — с известно облекчение възкликна Густаво.

— Защото ви разбирам, господарю, но не бива заради това да забравяте, че сте в доста затруднено положение. Не можете да си играете с чувствата на хората, най-вече с тези на Лусесита, която вероятно ще страда — напомни му Педро. Беше загрижен за момичето, което бе израснало пред очите му.

— Защо го направих, Педро? Не успях да се сдържа! Исках да избягам, но не го сторих. Бяхме сами, усетих как потрепва в ръцете ми… Желанието ми беше по-силно от волята ми. За това няма извинение. Разкайвам се. Заради една необмислена постъпка опропастих живота й! Аз съм егоист! Какво мога да направя с Анхелина, която стои между нас? В душата ми, е истински ад. Не мога да изоставя Лусесита след онова, което й причиних.

— Искам да знаете, че съм на ваша страна — окуражи го Педро.

Густаво го потупа благодарно по рамото. Беше му нужна подкрепа и дон Педро му подаде ръка в този тежък момент. Разбираше го като мъж и се превърна в негов съучастник, когато най-много се нуждаеше от помощ.

Лусесита обаче не знаеше към кого да се обърне и при кого да намери подкрепа. Стана замислена. Обвиняваше се, че се е опозорила и не е оправдала очакванията на майка си. И тогава направи нещо ужасно. Опита се да се самоубие. Когато Мануела я намери, беше уплашена и много отпаднала от загубата на кръв. Жената не знаеше как да й помогне. Погрижи се бързо за раните й и повика Густаво.

— Господин Гонсалвес, бих искала да ви кажа нещо — срамежливо започна тя. — Сигурна съм, че Лусесита е искала да си отнеме живота. В последно време беше много угрижена. Откакто се върна от града, много се промени. Вече не е същата девойка — говореше жената. — Едно време беше весела, разхождаше се с кучето, шегуваше се с всички. Откакто се върна от Лима, е различна.

— По-добре е да я оставим да почива — предложи Густаво. Утре ще разберем какво точно се е случило.

— Господине, не мога да остана. Съседката ми гледа децата, а съпругът ми от два дни жъне по хълмовете.

— Мануела, не се тревожи. Педро ще каже на Чаро да стои при Лусесита.

— Добре, тръгвам си. Ще дойда утре — обеща жената.

— Какво е станало, господарю? — загрижено попита Педро, който бе дошъл при Густаво.

— Изглежда е искала да се самоубие.

— Странно, такава млада девойка, красива, а и християнка. Ще отида да повикам Чаро.

— Недей, Педро — възпря го Густаво. — Казах така на Мануела, за да не се усъмни в нещо. Аз ще остана при нея.

Когато Педро си отиде, той приклекна до леглото й и я хвана за ръката.

Щом се събуди и го видя, очите й радостно заблестяха.

— Прости ми — прошепна той.

— Не се извинявай, обичам те. Забравих за всичко в прегръдките ти.

— Ти си толкова невинна. Трябваше да се овладея — разкайваше се Густаво.

— Не, вината е обща. Съгрешихме заедно, Густаво.

— Но ти си дете.

— Сега съм жена. Жена, която те обича със същата сила, както ти мен. Единственото, което можем да сторим сега, е да се опитаме да поправим нещата.

— Да се разделим? — уплашено възкликна Густаво.

— Да — смирено отвърна тя. — Защото имаш съпруга, Густаво.

— Ще поговоря с Анхелина. Ще намеря някакво разрешение, но няма да те оставя! Никога няма да се отрека от нашата любов! Бракът ми отдавна е приключил. Нима нямам право да бъда щастлив? — настояваше Густаво. Страхуваше се да не я загуби.

— Нямаме право, тя е законната ти съпруга. Освен това е болна и ти си й нужен. Трябва да останеш с нея.

— Но аз обичам теб!

— Не ми го казвай повече! Не е трябвало да се срещаме.

— Лусесита, моля те…

— Нека се опитаме да забравим. Не трябва да изпитвам вина, Густаво. Когато отидох в църквата, нямах сили да погледна Богородица. Щом си помисля за мама, изпитвам болка. Нека това да е последната ни среща. Моля те.

— Как ще живея без теб? — отчаяно изрече Густаво.

— Така трябва да стане. Не мога повече да страдам, Густаво — умоляваше го Лусесита. — Върви си.

— Лусесита, не мога да те оставя. Не мога!

— Не се тревожи, не съм се наранила много. Само се прободох и изгубих съзнание — излъга тя. — Раните, които трябва да излекувам, са много по-дълбоки — обясни му тя с треперещ глас.

Глава 10

Същата нощ Густаво преспа в колибата на Лусесита. През цялото време не се отделяше от нея, готов да удовлетвори всяко нейно желание. Рано сутринта, когато се увери, че е по-добре, тръгна към имението. Влезе уморено в къщата с намерението да си легне и да почине. Докато вървеше по коридора, чу гласа на Анхелина.

— Здравей, любов моя — поздрави го мило тя. Очакваше, че той ще я целуне. — Къде беше? Чакам те отдавна. Казаха ми, че не си спал тук. Съдейки по лицето ти, явно не са ме излъгали.

— Пренощувах в селото. Селяците ми казаха, че са забелязали крадци на добитък — излъга той. — Помолиха ме да ги потърсим, но не ги открихме.

— Винаги се тревожиш за другите — подхвърли му тя, като се опитваше да не показва гнева си. — Ела при мен. Няма ли да ме целунеш?

— Анхелина, знаеш, че налудничавите ти постъпки никак не ми харесват — опита се да се измъкне той.

— Неблагодарник! — извика тя. Не можеше повече да се контролира. — А аз се надявах, че ще се зарадваш, като ме видиш.

— Не разбирам защо се появи така неочаквано, без предупреждение.

— Толкова пъти си искал да дойда с теб.

— Така е, но, в писмото те помолих да не идваш.

— Какво писмо? Не съм го получила — престори се Анхелина. — Точно защото нямах никакви новини от теб, дойдох да се сдобрим. Мислех, че си ми сърдит. Откъде бих могла да знам, че не искаш да си е мен?

— Пристигането ти променя всичко. Усложнява нещата.

— Какви неща?

— Не е важно — студено отвърна три. — Анхелина, исках да се върна в Лима. Багажът ми е готов.

— Любов моя, откъде бих могла да знам? — тихо изрече тя, а на лицето й се изписа невинно изражение.

— Тогава не си разопаковай багажа. Утре тръгваш с мен — заяви Густаво.

— Да не си полудял? Току-що пристигнах. Не можеш да ме накараш отново да пътувам, направих такава жертва заради теб! — уморено изрече Анхелина, опитвайки се да спечели време, за да осъществи плана си. — Защо да бързаме? Няма причина за това.

— Анхелина, трябва да замина за Лима.

— Защо, любов моя?

— Трябва да се върна в града.

— Посочи ми поне една причина. Кажи ми, любов моя. Какво ти е? Не се дръж като разглезено дете — укори го тя. — Кажи ми поне една разумна причина да заминем и ще те разбера. Първо настояваш да дойдеш тук и аз да те придружа. Сега, когато съм тук, веднага искаш да се връщаме в Лима. Имаш ли обяснение за държанието си? Нима нямам право да те попитам?

— Да, Анхелина, имаш право.

— Добре. Не съм дошла да се караме. Тук съм, защото ми липсваше. Ела. Хайде да направим нещо. Ще останем тук за около седмица, докато се възстановя от пътуването. Какво ще кажеш? Когато си почина, ще тръгнем.

— Съгласен съм, Анхелина.

— Благодаря, скъпи. Ти си чудесен.

— Анхелина, имам работа, а ти трябва да почиваш. Ще те заведа в най-хубавата стая. Ще бъда наблизо — лъжеше я той. — Ще се видим по-късно.

— Добре, скъпи — мило се съгласи тя. Усмихна се щастливо, въпреки че се разкъсваше от ревност.

През това време в кухнята доня Чаро благодареше на бога, че Лусесита не е в къщата. Чудеше се защо ли е дошла Анхелина. Знаеше много добре, че тя не обича имението. Мирта също много й досаждаше с постоянните си въпроси за Лусесита. Чаро се преструваше на простодушен и през цялото време мълчеше.

Още когато беше в Лима, разкъсвана от ревност, Анхелина беше съставила план, как да провери дали между Лусесита и съпруга й съществува нещо. Разочарова се, когато узна, че момичето живее, в колибата. Дори и на село тя искаше да играе ролята на господарка. Мирта не й беше достатъчна, така че реши да наеме още някое момиче. Изборът й се спря на Лусесита. Междувременно намираше всякакви доводи да е близо до Густаво.

— Добър ден, любов моя — поздрави го тя весело на следващото утро.

— Почина ли си? — студено я попита той, без да я целуне. Тя нервно се смръщи, но не искаше да се унижава и да го моли за целувка.

— Да, но бих искала да изляза на чист въздух. Ще ходиш ли някъде следобед?

— Нямам представа. Може да се отбия при работниците.

— Бих искала да дойда с теб. Густаво, помниш ли колко обичах да яздя? Дали да не се опитам отново?

— Да не си полудяла. В твоето положение!

— Защо не? Ако ме вържат добре за седлото…

— Излагаш се на риск, Анхелина.

— Бих искала да ми помогнеш да пояздя. Смятам, че ще ми е от полза.

— Не те разбирам — объркано я изгледа Густаво. — Когато искахме да те лекува доктор Елиът, каза, че няма смисъл.

— После размислих. Той трябваше да е по-настойчив. Тъй като лекарят все пак ми даде надежда, помислих си, че наистина може да проходя. Сега, когато сме в тлението, положението е съвсем друго. Няма да се изнервям както в Лима, където семейството ми постоянно се намесва. Какво ще кажеш? Искаш ли да ми помогнеш?

— Ще направя всичко възможно — обеща той, мислейки за другата. — Анхелина, радвам се, че си се променила. Когато се върнем в Лима, ще потърсим друг лекар. Можем да започнем някакво ново лечение.

Веднага след разговора Густаво си тръгна. Тя отново изпадна в лошо настроение. Чудеше се какво да прави. Заповяда на Мирта да я откара на терасата и се загледа в полето. Опитваше се да разбере какво намира съпругът й в тези ниви и простите селяни. Неочаквано до нея изскочи момченце от селото.

— Добър ден — учтиво поздрави то.

— Какво симпатично момче. Ела тук. Ела, не се страхувай — насърчи го тя. — Как се казваш?

— Гонсалито. Синът на Мануела. А вие? — осмели се да попита то.

— Казвам се Анхелина. Накъде си се забързал? Какво носиш?

— Праскови за Лусесита.

— За Лусесита ли? — изненада се тя. Очите й се присвиха злобно. — Ти си приятел на Лусесита, така ли? Радвам се, че те видях. Искам да й кажеш да дойде да ме види. Нека дойде утре сутринта.

— Защо искаш да я видиш? — рязко запита Густаво, който се бе върнал в имението.

— Любов моя, просто исках да я видя. Странно ли ти се струва? Искам да разбера как е, да й предам поздрави от Фефа и Модеста… — започна да лъже тя, но лицето му ставаше все по-мрачно. — Скъпи, сърдиш ли се? Има ли причина, поради която не искаш да я видя?

— Не, няма, само че тя вече не е прислужница…

— Не, скъпи, това не е заповед, а покана. Сигурна съм, че Лусесита също иска да ме види. Тя е толкова мила и възпитана. Няма да забравиш да й предадеш поканата, нали? — отново се обърна към момчето тя.

— Да, ще й предам да дойде утре сутринта.

— Точно така — потвърди Анхелина. — Любов моя, какво ти е? — отново се обърна тя към Густаво. — Станал си по-въздържан и раздразнителен, отколкото в Лима. Нали казваше, че тук се чувстваш много по-добре?

— Да, но винаги възникват проблеми.

— Съжалявам. Смятах, че ще бъдеш по-внимателен и нежен с мен. Нали такова беше намерението ти, когато искаше да дойда с теб?

— Да, първоначално намерението ми беше такова. Не съм виновен, че нещата се променят. Анхелина, трябва да поговорим сериозно.

— За какво?

— За нашето положение.

— Не искам да говоря за никакви проблеми. Хайде да помислим как ще прекараме времето си тук. Съгласен ли си, скъпи?

— Но, Анхелина, изслушай ме…

— Толкова съм щастлива, че отново сме заедно! — прекъсна го тя. — Толкова е приятно, остави ме да се порадвам. Може ли?

Лито тичаше към колибата на Лусесита. Завари я да разговаря с майка му. Лусесита се измъчваше от това, което се беше случило между нея и Густаво. Опита се да сподели своята тревога със съседката си.

— Ходи ли на църква? — попита Мануела. Смяташе, че по този начин момичето ще облекчи душата си.

— Не се осмелих да отида.

— Защо? Изповедта облекчава душата. Винаги си била добра християнка.

— Разхождах се наоколо, но не се осмелих да вляза, Мануела. Как да погледна Богородица в очите? Как да кажа на свещеника какво се случи?

— Господ е най-необходим на грешниците, за да им даде опрощение — напомни й тя.

— Така е, но първо трябва да почувствам, че го заслужавам. Трябва да разбера, дали от това, което съм сторила, ще има някакви последствия. Какъв срам! Имам чувството, че на челото ми е написано какво съм извършила.

— Какво носиш? — запита Мануела сина си, когато момчето се втурна в колибата, без да поздрави.

— За Лусесита.

— За мен? Благодаря, миличък.

— Нося ти съобщение.

— От кого? — изненада се Лусесита.

— От имението. Една госпожа желае да те види. Казва се Анхелина. Поръча да отидеш утре сутринта.

Лусесита пребледня, ръцете й се разтрепериха.

— Успокой се — прегърна я Мануела.

— Не мога да отида!

— Чуй ме — обърна се жената към сина си, — утре сутринта ще отидеш при, госпожата и ще й кажеш, че Лусесита не може да отиде. А сега върви у дома. Бързо! — заповяда му тя. — Лусесита, не се страхувай. Казах му да й предаде, че няма да отидеш, но смятам, че ще й се стори странно.

— Ще стане още по-лошо, ако отида, Мануела. Знам, че няма да мога да се преструвам пред нея. Защо бог ме изправя пред подобни изпитания? Не съм ли изстрадала достатъчно? Иска да ме накаже и да платя за греховете си.

— Не се самообвинявай. Ти си жертвата. Заслужаваш да ти се прости.

— Не, Мануела. Когато жена се отдаде на мъж и забрави всичко останало, за да го ощастливи, тогава може и да получи прошка, но не и ако мъжът има друга жена, и то болна, която е прикована към инвалидна количка. Не искам съпругата му да плаче заради мен. Няма да го понеса, много добре се познавам.

— Престани. Достатъчно си изстрадала, като си мълчала и търпяла — прекъсна я Мануела. — Друга на твое място…

— Искам тя никога да не разбере! — Лусесита искрено желаеше да не навреди на Анхелина. — Ако отида там, знам, че ще забележи, Мануела!

През това време господарката нетърпеливо очакваше Лито.

— Предаде ли съобщението ми? — запита го тя.

— Да, но не може да дойде, болна е.

— Болна ли? — изненада се Анхелина. — Видя ли я? В леглото ли беше? Сигурно я е боляло нещо, защото е плакала? — припряно го разпитваше тя, стремейки се да получи повече информация. Момчето се опита да й обясни нещо, но се смути. Тя го изпрати в кухнята да похапне, а сетне се обърна към Мирта:

— Трябва да отидеш при селянката и да я накараш да дойде. Искам да я погледна в очите! Пред мен тази глупачка няма да посмее да лъже! Кажи на момчето да те заведе. Когато я погледна, ще разбера цялата истина!

Анхелина се притесняваше, но не показваше чувствата си. Беше доволна, че Мирта отиде да види селянката.

Лусесита не знаеше как да се противопостави на упоритостта на сестрата. Накрая се съгласи да тръгне с нея. Малко след завръщането на Мирта тя също пристигна в имението.

— Ето я, Анхелина — заяви болногледачката. През цялото време бе стояла на терасата, очаквайки селянката да се появи. — Лусесита дойде.

— Ела, скъпа. Приближи се — любезно я покани Анхелина. — Как си, Лусесита?

— Добре, госпожо. А вие?

— Аз ли? Щастлива съм. Дойдох да постоя малко при съпруга си, чувстваше се толкова самотен. Казаха ми, че си била болна. Какво ти беше?

— Нищо, вече ми мина.

— Струваш ми се малко бледа — продължи Анхелина.

— Нали, Мирта? Трябва да й предпишеш нещо, за да се оправи.

— Права сте. После ще я прегледам.

— Казах на Чаро да не те товари с много работа.

— Мен ли?

— Точно така, нима няма да останеш при мен, докато съм тук?

— Не, госпожо, не мога. Съжалявам.

— Защо? Има ли някой, който да се грижи за теб? Роднина или приятели?

— Не, но…

— Тогава всичко е решено, оставаш тук да помагаш в кухнята и най-вече да помагаш на мен. — Въпреки че гласът й звучеше нежно, това бе заповед.

— Не мога, госпожо Анхелина. Трябва да се върна у дома.

— Не ставай глупава, скъпа. Тук няма да си сама и ще ти е много по-удобно. Ще спечелиш пари, които не са ти излишни.

— Чуйте ме, не желая повече да работя като прислужница. Затова си тръгнах от къщата в Лима.

— Но си работила тук. — Анхелина й даде да разбере, че знае какво се е случило. — Серхио ми каза.

— Така е, но после се разболях и затова…

— Не се дръж така, Лусесита, не ми отказвай, моля те. Остани. Това е само за няколко дена. Какво ще кажеш? Съгласна ли си?

Лусесита беше принудена да се съгласи.

— Бях сигурна, че ще приемеш. Кажи на Чаро, че ще се грижиш, за мен. Мили, виж кой е тук! — извика радостно тя, когато забеляза Густаво. — Лусесита, ще ме обслужва. Как ти се струва?

— Струва ми Се, че е добре — отвърна Густаво, извръщайки поглед от момичето. — Извинете.

— Благодаря ти, че се съгласи, скъпа — любезно се обърна към нея Анхелина. — Можеш да вървиш в кухнята.

— Не ви разбирам — възкликна Мирта, щом Лус Мария си тръгна. — Защо настоявате да остане у дома, след като я ревнувате?

— Така ще мога да я наблюдавам. Сигурна съм, че има нещо между тях, но трябва да разбера докъде са стигнали.

Лусесита не повярва на това представление. Знаеше, че зад любезността на Анхелина се крие нещо, но не можеше да отгатне какво. Затова беше предпазлива и не поглеждаше към Густаво в присъствието на жена му. Вече знаеше, че макар лицето й да беше ангелско, сърцето й беше зло. Съжаляваше, че отстъпи пред молбите й.

— Да не си полудяла? — скара й се Чаро. — Как можа да приемеш тази работа?

— Отказах й, но госпожата настояваше.

— Не трябваше да я оставяш да те убеди! — упорито повтаряше другата жена.

— Нямаше начин, Чаро! Беше толкова настойчива! Още повече, не ми дава сърце да й се противопоставям.

— Трябва да се пазиш. Това, че те е принудила да останеш тук, означава, че изпитва някакво съмнение — говореше Чаро, докато Лусесита мълчеше със сведена глава.

Анхелина беше много доволна, когато успееше да се наложи. Но този път Густаво се опитваше да не го допусне. Тя бързо забеляза.

— Защо дойде в имението? За да бъдеш с Лусесита ли? Спахте ли заедно? — разпитваше го тя. — Кажи ми истината! Кажи нещо, Густаво! — ядоса се тя, защото той мълчеше и я наблюдаваше презрително. — Какво има между вас? Кажи ми! Кажи ми го направо! Отговори ми! Хайде! Какво има между теб и Лусесита!

— Нямам какво да ти казвам.

— Какво ти е? От какво се страхуваш? Искам да знам има ли нещо между вас двамата?

— Престани, Анхелина! — ядоса се съпругът й. Не можеше да се контролира повече. Беше груб към нея.

— Не ме залъгвай! — упорито искаше да получи отговор Анхелина.

— Говори каквото искаш за мен, но не се занимавай с нея!

— Как не! Защо?

— Защото не го заслужава!

— Искам да знам всичко! Затова дойдох! Само затова!

— Какво?

— Дойдох, за да ви сваря заедно! Да ви заловя!

— Ако си дошла за това, просто си губиш времето, Анхелина! Утре се връщаме в Лима! — реши Густаво.

— Густаво! — отчаяно извика тя, предчувствайки, че губи играта.

— Кажи на Мирта да приготви багажа ти. Тръгваме утре!

— Почакай! Върни се! — викаше тя след него. — Дай ми някакво обяснение!

— Когато му дойде времето, ще ти обясня всичко, което искаш! — отвърна й той. — Нямаш представа колко ми се иска да го направя!

— Густаво!

— Запомни, че ти го пожела, после да не се каеш за постъпката си — напомни й той. — Проклета да си! — неволно се изтръгна от устата му.

Никога не си позволяваше да бъде груб към жените, но гневът, който изпитваше, го подтикна към неща, които никога не бе правил, или одобрявал.

Мигел се тревожеше за Лусесита. Напоследък често имаше проблеми със сърцато и искаше дъщеря, му да бъде осигурена. За целта му бе необходима помощта на Алваро. Изпрати да го повикат, бе настъпило време да му каже истината.

— Какво говориш? — изненада се адвокатът, когато научи истината за селянката. — Лусесита е твоя дъщеря? Да не си полудял?

— Истина е. Тя е моя дъщеря, Алваро.

— Не е възможно!

— Сигурно ти е трудно да повярваш. Тази тайна се пази добре от години. Случи се отдавна, когато често ходех в имението — откри сърцето си пред него Мигел. — Майка й живееше наблизо. Беше бедна селянка, много красива. Една от многобройните ми авантюри. Беше нежна и чистосърдечна като Лусесита. Не беше трудно да я съблазня. Когато изоставих Роса, знаех, че е бременна. Обаче веднага забравих за нея. Може би от егоизъм, или за да не си усложнявам живота. Тя никога не поиска нищо от мен и аз забравих за съществуването й. Но ме повика на смъртния си одър и ме помоли да се погрижа за дъщеря си.

— Твоя дъщеря… — опита се да го прекъсне Алваро, но Мигел не му позволи.

— В началото Лусесита ме ужаси, срамувах се от нея. Моя дъщеря… една полудива девойка, боса, която не знаеше да говори. Но тя неусетно спечели сърцето ми. Обичам я, Алваро. Няма значение каква е, не се срамувам, че съм й баща. Иска ми се да можех да й дам името си и да я призная официално. Да живее у дома, но не като прислужничка, а да заеме мястото, което й принадлежи по право.

— Мили Боже, Мигел, не мога да повярвам!

— Алваро, казах ти всичко това, за да ми олекне на душата. Ако ми се случи нещо, ти трябва да защитиш правата на Лусесита.

— Какво искаш да кажеш?

— Богатството ми трябва да се подели между Лусесита и Анхелина. Лус Мария също трябва да бъде осигурена.

— Грасиела знае ли? — разпитваше Алваро.

— Наложи се да й го кажа, когато искаше да я изхвърли. Обещах й никой, дори Лусесита, да не разбере тайната. Мрази я. Непрекъснато я унижаваше и й се караше. Може би затова тя си тръгна и вероятно няма да се върне. Никой не разбира колко ми е тежко, Алваро. Трябваше да потискам чувствата си пред Лусесита, в чийто вени тече моята кръв! Не знаеш какво е да имаш дъщеря близо до себе си и да не можеш да я защитиш. Нито да я целунеш, Алваро. Не можеш да си представиш колко е болезнено! — уверяваше той своя приятел и адвокат. Но не знаеше колко добре го разбира Алваро.

Глава 11

Преди заминаването си Густаво нареди на работника си да изпрати телеграма на семейството, че се връща. Всички предположиха, че се е случило нещо лошо. Чакаха ги с нетърпение, но всеки от тях имаше своя версия за изненадващото завръщане.

Анхелина веднага се прибра в стаята си, но нямаше сили да изгони баща си, когато той почука на вратата й.

— Влез, татко.

— Как си?

— Добре. Няма нищо по-хубаво от това да си у дома — преструваше се тя.

— Анхелина, трябва да поговорим по въпроса, който не довършихме. За онази девойка и Густаво.

— Сега съм сигурна, татко. Има нещо между тях! Преструва се на наивна, но е успяла да оплете в мрежите си Густаво.

— Сигурна ли си?

— Татко! Тази девойка е опасна безсрамница.

— Анхелина… — опита се да я прекъсна баща й.

— Казвам ти истината, татко! Не знам докъде са стигнали, но със сигурност има нещо между тях! Ако не се бях появила там, кой знае какво щеше да стане. Вероятно е успяла да заблуди и теб с вида си на светица. Нима вярваш повече на нея, а не на мен, родната ти дъщеря? Не знам, но нещо ми подсказва, че ще ми отнеме Густаво. Почувствах го още от самото начало, когато се срещаше тайно със Серхио.

— Тогава ти излъга — напомни й баща й.

— Направих го, за да запазя онова, което е само мое. Страхувах се, че ще се сближи с Густаво, и се опитах да попреча. Исках да спася брака си, любовта си. А сега… може да изгубя всичко. Всичко! — заплака Анхелина.

Той я слушаше внимателно. Много неща му се изясниха едва сега. Не можеше да оправдае нито една от дъщерите си, но беше длъжен да изслуша и другата. Деликатно разпита Модеста, за да научи онова, което го интересуваше. Трябваше да узнае къде е отишла Лусесита. Изненада се, когато научи, че е в Лима.

— Пристигна вчера — любезно му обясни Модеста. Въпреки че Лусесита не искаше никой да знае къде се намира, като неин баща той имаше право да разбере. — Заварих я у дома, когато се прибрах снощи.

— Защо не ми каза?

— Защото не иска никой в къщата да разбере, че се е върнала.

— Така ли ти каза, „от къщата“?

— Да, господине. Дори ме заплаши, че ще се премести, така че никой да не знае къде се намира.

— Защо?

— Не иска да се върне тук, за да не я измъчва доня Грасиела, но съм сигурна, че има още нещо. Нещо много сериозно. Отчаяна е. Момичето бяга от нещо, но не знам от какво. Или от кого…

Мигел почувства силна умора, беше тъжен. Липсваше му Лусесита, защото само тя изпитваше искрени чувства към него. Само в нейния поглед откриваше обич и разбиране.

Междувременно Лусесита се бе променила. Вече не беше онова момиче, което непрекъснато се смееше. Сега в очите й се четеше само тъга.

След завръщането си Густаво избягваше Анхелина. Но това не можеше да продължава вечно. Тя се нуждаеше от него както никога досега. Без да е поканена, почука на вратата на кабинета му.

— Анхелина… — изненада се той. — Какво искаш?

— Да бъда с теб.

— Анхелина, защо не си легнеш? Смятам, че е малко…

— Не, любов моя. Какво значение има, че е късно? Съпругата има право да влиза в стаята на мъжа си, когато пожелае. Да бъде с него, в прегръдките му. В леглото му.

— Анхелина, моля те…

— Целуни ме, любов моя. Докосни ме — настояваше тя. — Искам всичко да бъде както преди. Трябва да ме обичаш. Трябва да спиш с мен тази вечер.

— Престани, Анхелина! Стига, моля те! — с отвращение изрече Густаво.

— Отблъскваш ли ме! Унижаваш ме с държанието си — ядоса се тя.

— Не съм те викал.

— Колко мъже биха се радвали, ако им бях съпруга!

— Не се съмнявам, Анхелина — иронично и отвърна той. — Много си красива, образована и богата!

— Но някои имат лош вкус и предпочитат мръсни селянки…

— Не обвинявай никого за това, че бракът ни се провали! Това се случи отдавна, Анхелина! — припомни й съпругът й.

— Вероятно — съгласи се тя. — Но аз съм жена и искам да имам място в живота ти. Густаво, ако не ме заобичаш отново, всичко е свършено.

— Радвам се, че първа заговори за това. Ще се разделим — заяви безмилостно Густаво.

— Не, Густаво! Не говори така. Нека опитаме още веднъж — промени тактиката тя!

— Не, Анхелина. Не мога да се променя и не мога да те направя щастлива. Защо не приключим всичко веднъж завинаги? — помоли я той. — Страстта, която искаш от мен, би трябвало да се появи спонтанно, но не изпитвам такива чувства към теб. Не мога!

— Признавам, че съм разглезена и капризна — опита се да се оправдае тя, — но за това са виновни родителите ми. Отсега нататък ще ти угаждам във всичко, обещавам. Ще правя каквото пожелаеш! Заклевам се, Густаво!

— Не, Анхелина! Няма смисъл. За нас няма спасение. Защо трябва да се измъчваме? Дори нямаме дете, за което да си струва да се пожертваме. Ще се разделим!

Твърдостта, която долови в гласа му, я накара да осъзнае, че този път той няма да отстъпи. Обзе я силна болка, забрави предпазливостта си и се изправи от количката.

— Анхелина! Анхелина! — извика смаяният Густаво.

Избяга от стаята, потресен от видяното. За миг помисли, че само му се е сторило, че това е лъжа, която тя е измислила, за да го задържи. На вратата се сблъска с Грасиела, която се бе разтревожила от писъците на Анхелина. Но той мина покрай нея, без да я забележи. Отиде в стаята си и се отпусна на леглото, търсейки забрава и спокойствие. Пред очите му изплува образът на Лус Мария. Нежният й поглед донякъде го успокои. Изморен, той започна да се унася в сън. Към реалността го върна рязкото отваряне на вратата.

— Това е немислимо! — нахвърли се върху него Грасиела, забравяйки добрите си обноски. Беше се превърнала във вълчица, защитаваща дъщеря си. — Как не те е срам да искаш развод!

— Не съм казвал подобно нещо, госпожо. Анхелина повдигна този въпрос.

— Сигурно е била отчаяна! Жената е готова на всичко, за да си върне съпруга.

— Това няма да мине при мен. И без това нашият брак е безсмислен. Така ще е по-добре за Анхелина. Вместо да живее в постоянна агония, ще се успокои…

— Не се оправдавай! Това би я съсипало!

— Може би няма. Нима не забелязвате, че онова, което Анхелина изпитва към мен, е болестно състояние? — опита се да я вразуми Густаво. — Това не е любов, а мания.

— Няма оправдание за постъпката ти! Ти искаш да я изоставиш! Ти не уважаваш съпругата си!

— Грасиела, забравяте, че между нас отдавна не съществува никаква близост.

— Ти си виновен за нещастието на дъщеря ми. Заради теб тя остана инвалид!

— Анхелина може да се излекува. Застана на краката си пред мен — извика Густаво, а Грасиела го изгледа смаяно. Беше сигурна, че я лъже. — Видях я как стана.

— Това е лъжа! Не ти вярвам! — извика тя. — Густаво, сигурен ли си, че Анхелина се е изправила?

— Напълно, Грасиела. Как бих могъл да лъжа за подобно нещо?

— Дъщеря ми е неподвижна и прикована към инвалидна количка повече от година! Как е възможно да се изправи на крака! Това е лъжа, измисляш си!

— Добре, тогава нека отидем да я попитаме — реши Густаво.

Грасиела занемя уплашено, страхувайки се от онова, което можеше да се случи. Стоеше като вкаменена, и когато зет й бързо мина покрай нея, тя го последва.

— Той твърди, че си станала от количката — първа заговори Грасиела, за да предупреди Анхелина за какво са дошли. — Вярно ли е? Не мога да повярвам!

— Да. Вярно е, мамо. Направих го.

— Анхелина, тогава… — с надежда промълви Грасиела.

— Нямам представа как го направих! — отчаяно излъга тя. — Бях страшно нервирана, но това не означава, че съм се излекувала и мога да ходя!

— Можеш! Ако си се изправила на крака, тогава можеш да се излекуваш! — настоя Густаво.

— Не мога! — извика тя, побесняла от своята непредпазливост. Беше се уплашила, че вече няма да може да играе ролята на жертва и да ги манипулира.

— Анхелина, защо настояваш? Искаш да използваш неподвижността си, за да налагаш волята си над всички!

— Паднах! Не разбирате ли! Краката не ме държаха! Паднах! — неубедително се защитаваше тя.

— Не казвай нищо повече, Густаво, тя не е на себе си — строго се обърна Грасиела към зет си.

— Толкова ме заболя, когато ми каза, че искаш да ме изоставиш! Искам да умра! Трябваше да умра! — плачеше тя.

— Престани, Анхелина, ще ти стане лошо — молеше я майка й.

— Не ме интересува! — упорстваше Анхелина.

— Трябва да повикаме лекар. Кажете на Мирта да дойде — нареди Грасиела.

— Не искам лекар, нищо не искам? Остави ни сами с Густаво!

— Но, миличка…

— Искам да говоря с него. Остави ни. — Грасиела се подчини и излезе. — Густаво! Ела при мен, моля те. Не ме оставяй, любов моя. Ела! Кажи, че онова, което ми каза, не е истина! Кажи ми, че няма да ме изоставиш.

— Анхелина, защо трябва да се връщаме назад? Вече говорихме за това — неумолимо отвърна Густаво. — За нас няма спасение.

— Ела, Густаво! Обичам те! Ако ме оставиш, ще умра!

— Анхелина, не се дръж истерично — грубо я прекъсна той, губейки търпение.

— Обещай ми, че няма да се разделиш с мен! Обещай ми, Густаво!

— Не мога да ти го обещая, Анхелина.

— Ти си всичко, което имам! Ще умра без теб! Не искам да живея без теб, Густаво! Моля те, не ме оставяй! — плачеше тя, без да се преструва.

Опитваше се да не забелязва неумолимия му поглед. Беше изгубила последната си битка. Густаво отдавна беше разбрал, че не е толкова добра и мила, колкото изглежда. Не заслужаваше да пожертва щастието си заради нея. Имаше право да уреди живота си, да бъде с друга жена и при нея да потърси онова, което не бе открил в Анхелина.

Глава 12

От ден на ден здравето на Мигел се влошаваше заради различните неприятности, които се случваха. Измъчваше се, но не можеше да намери начин да помогне на себе си или на дъщерите си. Затова все по-често мислеше за завещанието си.

— Какво има? — попита Грасиела, без да обръща внимание на пребледнялото му лице и отпадналостта му.

— Взех важно решение, Грасиела — бавно изрече той. — И искам да ти го съобщя лично.

— За какво става дума? — високомерно попита тя.

— За завещанието ми. Ще включа Лусесита в него.

— Какво говориш? Да не си полудял? Не можеш да го сториш!

— Длъжен съм, Грасиела. Лусесита е моя дъщеря и не мога да я оставя без нищо. Кой ще се погрижи за нея, ако умра?

— Взимаш от Анхелина онова, което й се полага по закон? — смаяно го запита тя.

— Анхелина винаги е имала всичко, което пожелае, а Лусесита се е лишавала от най-необходимото — с болка я подсети Мигел.

— Категорично ти забранявам! Цял свят ще научи!

— Не ме интересува! — отвърна той. — Няма да бъда несправедлив заради суетата ти!

— Нямам нищо общо с това! — неумолимо възрази тя. — Ти си я създал и пак ти си я изоставил!

— Да, признавам, че съм виновен, но искам да поправя грешката си!

— Няма да позволя! Анхелина няма да дели нищо с това копеле! Мигел! Какво ти е? — извика тя, когато той се хвана за гърдите, а устните му посиняха.

— Помогнете ми! Някой да дойде! — викаше Грасиела. — Густаво! Мирта!

— Какво става? Какво му е? Да не е мъртъв?

— Не. Изпадна в безсъзнание. Изглежда, не може да диша. Повикайте лекар — разпореди се тя уплашено.

След пристигането на доктор Ревореда, Мигел бързо дойде в съзнание. Въпреки че всички го съветваха да постъпи в болница поради опасност от нов инфаркт, той реши да остане у дома. Тъй като се страхуваше, че може — да умре, поиска да види Лусесита.

Лусесита не беше сигурна дали е сънувала, или това е още едно от предчувствията й, но й се стори, че чува Мигел да я вика. Знаеше, че е болен, и се уплаши да не му се е случило нещо лошо. Затова се изненада неприятно, когато Модеста влезе в стаята. Изненада се още повече, когато разбра, че господин Мигел иска да я види. Отначало отказа, оправдавайки се с това, че не желае да стъпи в тази омразна къща, но отстъпи пред настойчивите молби на Модеста. Особено когато разбра, че Мигел е бащата, който през целия си живот бе смятала за мъртъв. Тогава се съгласи да отиде.

— Приближи се, моля те — тихо изрече той, когато тя неуверено застана пред леглото му. — Дъще… дъще моя — прошепна. — Погледни ме.

— Модеста ми каза, че вие сте моят баща — прекъсна го Лусесита.

— Толкова се страхувах, че няма да дойдеш. Знам, че не съм заслужил. Никога не съм ти бил баща — призна си той.

— Не говорете. Ще ви прилошее.

— Ще ми е по-тежко, ако мълча. Бих искал да ти кажа толкова много неща. Бих искал да знам дали ще можеш да ми простиш. Срамувам се, че ти искам прошка едва сега, в този миг, когато съм близо до смъртта. Осъзнавам злото, което ти причиних — продължи да говори, сякаш тя се опитваше да го прекъсне. — Знам, че ще ти е трудно да ми простиш, че те изоставих, че не съм ти дал името си, любовта…

— Не говорете повече за това — прекъсна го тя. Вече му бе простила. — Това е минало. Бяхте добър с мен. Изпълнихте обещанието, което дадохте на мама, а това означаваше много за нея.

— Когато видях Роса, разбрах колко много е страдала, видях каква мъка съм й причинил. Бях егоист…

— Не говорете, господине, моля ви… — прекъсна го тя, защото всяка негова дума му причиняваше болка.

— Разкайвам се. Моля те, не само заради теб, но и заради майка ти…

— Дори само заради любовта на мама към вас или заради вашата кръв, която тече във вените ми, не мога да ви отхвърля.

— Благодаря ти. Знам, че нямам право…

— Не се измъчвайте. Сега сте мой баща, а аз ваша дъщеря — тихо изрече тя.

Изпратих да те повикат, защото не исках да умра без да узнаеш истината. Исках да те видя за последен път.

— Не говорете така. Няма да умрете.

— Болен съм, Лусесита, но няма да те оставя така. Ще предприема мерки да получиш част от имотите и парите ми.

— Не искам нищо. Трябва да оздравеете… татко.

— Знам, че говориш искрено, но трябва да си практична, трябва да получиш това, което никога не си имала, за да не се налага да слугуваш цял живот.

— Не се тревожете за мен. По-добре почивайте, за да оздравеете.

— Може би нямам още много време. Тежко ми е да те изоставя. Толкова си мила… и нежна. Не ме забравяй.

— Не, няма да умрете — вдъхваше му надежда Лусесита. — Не, татко, няма да умрете. Чувате ли? Трябва да живеете.

Щом се увери, че е заспал, Лусесита излезе от стаята. Докато слизаше по стълбите, тя си припомни думите на майка си. Винаги бе твърдяла, че баща й бил добър човек и че тя много го обичала, но че е починал. Като малка й беше мъчно, докато гледаше бащите на другите деца. Тогава тя си казваше: „Ако имам татко, той ще ме вземе на ръце и ще ме прегърне.“ Колко беше жесток животът към нея. Винаги бе искала да има баща и когато накрая го намери, той можеше да умре. Реши да остане в дома на баща си, докато той оздравее. Когато опасността преминеше, тя щеше да напусне Лима завинаги.

Всички в къщата бяха узнали, че е дошла. За да избегне неприятностите, отиде направо в кухнята.

Беше се замислила, когато се появи Густаво. Изненада я и тя не успя да се скрие.

— Струва ми се невероятно, че отново си тук — възбудено говореше той, опитвайки се да я хване за ръката, но тя я скри зад гърба си. — Струва ми се, че сънувам. Кой би могъл да си помисли, че си дъщеря на Мигел? Никой — отговори си той, докато тя мълчеше. — Аз най-малко. Кога дойде? Откога си при Модеста?

— Върнах се от село след последната, ни среща — едва изрече Лусесита.

— Отново ли бягаш от мен? — попита той. — Изпратих ти писмо по Педро. Писах ти, че ще се върна да те взема! Защо не ме изчака?

— По-добре беше да не ме откриеш, Густаво.

— Смяташе, че ще се примиря? — възбудено възкликна той. — Нима не разбираш, че сега сме свързани?

— Не! Не говори за миналото. Може някой да ни види, а това не е редно — напомни му тя. — Ужасно е, ако разберат…

— Ще трябва да научат! — настоя той. — Разговарях с Анхелина. Казах й, че искам развод. Вече сме разделени.

— Знам, Модеста ми каза — хладно отвърна тя.

— Ще бъда свободен човек. Искам да започна нов живот, с теб.

— Това е невъзможно, Густаво.

— Защо, нали се обичаме?

— Защото любовта не е достатъчна, съществува още нещо.

— Няма нищо по-важно от любовта! — объркано отвърна младият мъж, забелязвайки хладното й държание.

Густаво, който бе станал неволен свидетел на срещата на Лусесита с баща й, разказа всичко на Мария и тя разбра защо Грасиела толкова мрази момичето. Всички научиха истината, освен Анхелина. Доня, Мария й я съобщи.

— Бабо, хубаво е, че дойдохте да ми правите компания — мило я поздрави Анхелина. — Останахме само ние двете — оплака се тя, опитвайки се да придаде тъжен вид на лицето си.

— Всички сме заети с баща ти — обясни доня Мария.

— Ти не отиде да го видиш.

— Не. Казаха ми, че не е добре. Но нали вече е вън от опасност? — престори се на заинтересована тя.

— Лекарят каза, че състоянието му не се е подобрило. Може да се случи…

— Бабо, разбирате ли колко страдам? — преструваше сетя.

— Разбирам. Най-лошото е, че нещата се усложняват, а не можеш да разчиташ на баща си.

— Какви неща? За Густаво ли говориш?

— Не знаеш ли? Случи се нещо невероятно, Анхелина. Мисля, че трябва да ти кажа. Баща ти снощи изпрати да повикат Лусесита. Модеста я доведе и…

— Нима тя не е в Сан Себастиан? — прекъсна я тя.

— Не, в Лима е.

— Но какво общо има това с татко?

— И на мен не ми беше ясно, разговаряха в стаята на Мигел. Бях много загрижена, докато не узнах истината.

— Каква истина? — запита Анхелина, имаше лошо предчувствие.

— Той е баща на момичето. Лусесита е негова дъщеря — поясни бабата. — Разбирам, че новината не е добра за теб. Толкова е неочаквано. Но се надявам да ми помогнеш. Грасиела беше много груба с момичето, но ти си добра. Знам, че ще се държиш добре със сестра си.

— Не, бабо. Говорите глупости! — рязко извика Анхелина, забравила да се преструва.

— Не, скъпа, истина е.

— Лусесита моя сестра? Откъде го измислихте, бабо?

— Така каза баща ти. Густаво го е чул. Бил е в стаята.

— Това е невъзможно! Разкажете ми всичко с подробности, бабо! — настоя тя. — Сигурно е лъжа!

— Не е, любов моя. Баща ти я повика, за да я види за последен път. Не се е осмелявал да си признае, затова я направи прислужничка у дома. За да е близо до него. Едва сега събра кураж да разкрие истината.

— Как е могъл? Мама знае ли?

— Мисля, че е знаела от самото начало. Сигурно ти е мъчно за нея. Ако баща ти е съгрешил, трябва да му простим. Случило се е много отдавна. Лусесита не е виновна за нищо — продължаваше да говори бабата. — Толкова ми беше мъчно, когато я видях, че не знае какво да сторя. В очите й се четеше такава болка. Грасиела я гонеше от къщата и се налагаше да я защитавам. Ти няма да я отхвърлиш, нали, Анхелина? — ласкаво я питаше доня Мария. — Във вените й тече същата кръв като твоята. Не бива да го забравяш — продължаваше да говори тя и едва сега забеляза, че Анхелина бе мълчала през цялото време. — Скъпа, разчитам на доброто ти сърце.

— Разбира се, бабо. — Тя, се съвзе от шока и отново започна да играе ролята на благородна. — Смаяна съм.

— Нормално е да си учудена. Освен това помисли колко е неприятно за майка ти.

— Права сте, не бива да натоварваме татко с проблеми. Ако Лусесита е моя сестра, как бих могла да я отхвърля?

— Знаех си… — започна доня Мария, но разговорът им бе прекъснат. На вратата се появи Грасиела.

— Искам да говоря насаме с дъщеря си — строго изрече тя.

— Баба ми каза всичко. Какъв ужас, мамо! — обърна се Анхелина към майка си. Двете не се преструваха една пред друга, те винаги бяха в съюз против останалите.

— Успокой се, скъпа.

— Какво поражение!

— Знаех, че ще реагираш така. Затова не ти казах.

— Как е възможно тази глупава селянка да е моя сестра?

— Това е една от многото авантюри на баща ти.

— Но как се е осмелил да я доведе тук? Как си позволила? — Анхелина обвиняваше майка си за всичките си провали.

— Доведе я, когато майка й почина. Убеди ме да я взема за прислужничка. После, когато осъзнах коя е, той настоя да остане. Съгласих се при условие, че никога няма да каже истината, но сега на смъртния си одър я повика. Всички ще разберат за нея.

— Изхвърли я! Изхвърли я на улицата! — настоя дъщеря й.

— Не мога да го сторя. Баща ти е тежко болен.

— Не искам да остава тук!

— Успокой се, моля те. Обещавам, че ще я изхвърля веднага щом мога.

— Пусни ме! Махай се! — Анхелина блъскаше майка си, която се опитваше да я прегърне.

— Не се дръж така с мен — умоляваше я Грасиела. — Дойдох да ти кажа, че баща ти иска да те види.

— Няма да отида! Нека си остане с онази другата! Да ме забрави завинаги!

— Не може да не отидеш, баща ти може да умре всеки момент.

— Това е лъжа! Нищо му няма — викаше Анхелина.

— Той е тежко болен, скъпа. Трябва да отидеш. Лекарят каза да бъдем внимателни.

— Не ме интересува — призна накрая тя.

— Не говори така! Разбери, трябва да бъдеш много внимателна. Не забравяй, че има още една дъщеря, която може да ти отнеме любовта му. Друга, която има право да дели с теб всичко, което ти принадлежи по право! — убеждаваше я майка й.

След Густаво Анхелина най-много обичаше парите. Така че тя склони да види баща си.

— Скъпи татко! — Като се преструваше на загрижена, тя отиде до леглото му.

— Успокой се, скъпа — молеше я майка й. — Баща ти не трябва се вълнува.

— Откакто научих за болестта ти, се моля за теб — безсрамно излъга Анхелина.

— Стори ми се странно, че не дойде да ме видиш — отвърна Мигел.

— Не исках да те тревожа, като ме видиш, че плача.

— Мислех, че си ми сърдита заради Лусесита. Знаеш ли, че тя ти е сестра?

— Да, татко. Мама ми каза.

— Трябва да ми простиш, Анхелина. Понякога се случват такива неща. Плащаме грешките от младостта.

— Не бива да се обвиняваш. Разбирам какво изпитваш!

— Подобни неща винаги причиняват болка, но вече не можех да мълча. Не знам как ще го приемеш…

— Анхелина е готова да приеме Лусесита, Мигел. Каза ми го — намеси се в разговора доня Мария.

— Анхелина, много се радвам. Искам тя да остане у дома. Нямаш нищо против, нали?

— Моля те, татко, защо да имам нещо против? — съгласи се тя. — Ще стане както пожелаеш.

— Благодаря ти, скъпа. Страхувах се, че няма да се съгласиш. Защото по-рано…

— Не обръщай внимание на глупостите, които понякога върша, татко.

— Тогава мога да съм спокоен? — недоверчиво попита той.

— Всичко бих сторила за теб. Знаеш колко те обичам.

В този момент се появи Густаво.

— Казаха ми, че сте ме викали.

— Да, трябва да поговоря с теб — заяви Мигел. — Оставете ни, моля ви — обърна се той към жените в стаята.

— Бих искала да остана тук, татко — каза Анхелина. Питаше се за какво ли ще разговарят.

— Ще те повикам по-късно — отвърна Мигел. — Целуни ме — тихо изрече той. После се обърна към зет си: — Седни, Густаво. Искам да се посъветвам с теб за нещо много важно.

Глава 13

След признанието на Мигел животът на Лусесита се промени напълно. Сега тя се казваше Лус Мария Мендоса и Риверо. Трябваше да привиква към лукса. Замени скромната си стая по настояване на Мигел с огромна, красива спалня. Не й харесваше цената, на която се сдоби с нея. Предпочиташе баща й да е здрав, а тя да е обикновена прислужничка.

Не й бе съдено да се наслаждава на спокойствие в новата си стая. Анхелина се появи неканена.

— Значи, ти си моя сестра — с презрение се обърна тя към нея. — Каква изненада! Госпожица Лусесита! Лусесита Мендоса и Риверо! Харесва ли ти? Наистина ли не знаеше? Татко не ти ли каза по-рано?

— Не. Узнах едва сега, когато ме повика. Предпочитах да си отида, но той настоява да остана тук.

— И защо? Тук имаш всичко: къща, лукс, пари, семейство.

— Луксът и парите не ме интересуват — ядоса се Лусесита. — Бих искала да имам семейство, но знам, че това е невъзможно.

— Защо мислиш така?

— Защото освен госпожа Мария в тази къща никой не ме обича.

— Лицемерка! — изкрещя другата жена. — Продължаваш да се преструваш. Още ли се правиш на жертва! Ти си безсрамница! Постигна това, което искаше! Вмъкна се в дома ми! Ако смяташ, че всичко ще стане както ти искаш, много се лъжеш. Аз съм много по-умна и по-хитра от теб.

— Защо ми говорите такива неща?

— Не се прави на глупачка! Искаш да ми отнемеш всичко!

— Не е вярно, заклевам се!

— Не се кълни, губиш си времето! Не вярвам на нито една твоя дума! Искаш да ми отнемеш наследството!

— Не ме интересуват парите.

— Не ти ли е достатъчно, че отне съпруга ми? — продължаваше Анхелина. — Знам за всичките ти лъжи! Е, искам да знаеш, че ако още веднъж те видя с Густаво, ще кажа на татко! — заплаши я тя.

— Не му казвайте нищо — помоли я Лусесита. — Недейте, това може да го убие.

— Искаш да ме накараш да си мълча?

— Той е зле — опита се да я вразуми Лус Мария.

— Не ме интересува! Ако се случи нещо, ти ще си виновна! Дойде тук и заграби всичко! Защо не остана в колибата си?

— Наистина трябваше — отвърна Лус Мария. — Въпреки че колибата ми е мизерна, там никой не ме обижда. Там бях щастлива!

— Ако толкова се разкайваш, че си дошла, какво чакаш? Връщай се там!

— Останах заради татко. Не мога да го изоставя, въпреки че майка ви постоянно ме гони. Мислех си, че щом сме сестри, между нас би могло да съществува някаква любов.

— Само полусестри! — напомни й Анхелина. — Единственото, което мога да изпитвам към теб, е омраза! — призна тя. — Само аз имам право да съм Мендоса, ти си копеле! — продължаваше да беснее Анхелина, приближавайки се все повече до момичето. Искаше да я удари, но викът на баба им я спря.

— Анхелина… какво правиш тук, скъпа?

— Дойдох да поздравя Лусесита, бабо. Исках да я попитам дали й харесва стаята.

— Ангел мой, колко си добра. А ти, Лусесита? Защо страниш от сестра си?

— Сигурно се срамува, бабо — отвърна вместо нея Анхелина, — но ще свикне.

— Недей така. Виж колко добре те приема, сестра ти — каза доня Мария на момичето. — Хайде, прегърнете си. Прегърнете се. Точно така — зарадва се възрастната жена. — Искам внучките ми да са заедно и да се обичат.

Но съдбата им вече беше решена. При подписването на завещанието присъстваха Густаво и Алваро. Въпреки че Мигел беше разпределил всичко между двете си дъщери, за него се грижеше единствено Лусесита. Състоянието му постепенно започна да се подобрява и той се връщаше към нормалния си начин на живот. За него беше много важно, че е поправил грешката си, сторена на младини, и че е изпълнил обещанието си към Роса.

Лусесита прекарваше свободното си време при доня Мария. Тя се отнасяше внимателно с нея. Явно внучката й имаше големи пропуски във възпитанието и сега доня Мария я учеше на добри обноски. Опитваше се да облекчи живота й в къщата. Реши да я зарадва с нови рокли.

— Виж колко е красива тази рокля! — каза Мария. — И тази, другата. Харесват ли ти?

— Да — вълнуваше се Лусесита.

— Ясно, по-късно ще трябва да ти купим повече!

— Наистина ли всичко това е за мен? — попита тя.

— Разбира се, мила! Трябва да се обличаш като хората с твоето положение. Хайде, сложи си новата рокля.

— Ще ме разглезите! Дърво ми дадохте тази стая, сега и тези дрехи.

— Правя го с удоволствие. Баща ти не иска нищо да ти липсва.

— Не знам как да ви се отблагодаря.

— Стига ми добротата ти. Сякаш самото провидение те накара да дойдеш тук. В последно време имахме само проблеми и неприятности. Не знам дали си разбрала, но Густаво иска да се разведе с Анхелина. Сигурна съм, че сестра ти ще умре, ако той я остави.

— Горката, обожава съпруга си — отбеляза Лусесита.

— Ако ти спомене нещо, опитай се да я утешиш. Аз съм стара, не знам какво да й кажа. Мъчно ми е, като я гледам как страда. Не разбирам защо Густаво е толкова жесток. Не знам защо го прави — говореше доня Мария по-скоро на себе си.

„Боже, значи е истина, че го обича и страда с цялото си сърце! — помисли си Лусесита. — Въпреки че се държи грубо с мен, тя ми е сестра. Да, сестра“ — повтаряше си тя. Не можеше да си прости, че е пожелала съпруга на сестра си.

Доня Мария не забеляза нищо. Доволна от новия й вид, тя я хвана за ръката и я поведе към трапезарията.

— Доня Мария, какво правите? — извика Грасиела, щом ги видя.

— Мигел поиска Лусесита да закусва с нас, с цялото семейство.

— Не разбирам защо трябва да го прави! — презрително отвърна Анхелина.

— Предпочитам да отида в кухнята — побърза да изрече Лус Мария.

— Лусесита трябва да получава всичко, което има Анхелина. Сядай, мила.

— Бабо, няма значение. Ще се нахраня в кухнята при Модеста, Фефа и Асусена. Там ми е по-приятно, не се тревожете.

— Седни! — строго й нареди тя. — Мястото ти е тук!

— Това е истинско унижение!

— Бабо, защо не седнете до мен? — покани я Анхелина. — Густаво може би днес ще седне на мястото на татко. Нали, скъпи? Така ще бъдем заедно и ще мога да й помогна. Сигурно ще трябва да я науча как да се храни в обществото — не пропусна да я унижи пред всички тя. — Ела, скъпа. Седни тук. Хайде.

— Седни до сестра си — настоя бабата, когато забеляза колебанието й. — Започни да сервираш от нея, Фефа. Днес тя е нашият почетен гост.

— Лъжицата се държи така, Лус Мария — започна Анхелина. — Не, Лусесита! Не навеждай глава над чинията. Стой изправена и вдигай лъжицата до устата си.

— Не мога да ям така! — объркано отвърна тя.

— Опитай се — настоя баба й. — Трябва да се научиш.

— Не мога! Винаги съм се хранила така и нищо не ми е падало от лъжицата.

— Колко си смешна! — засмя се Анхелина. — Във всеки случай ще бъде забавно да учим Лусесита да се държи като госпожица!

Лусесита не беше никак глупава. Когато всички започнаха да се хранят, тя ги наблюдаваше и повтаряше движенията им. Стараеше се да не поглежда към Густаво, но усещаше настойчивия му поглед. Притесняваше се от случайните срещи с него из къщата. Той винаги се опитваше да я прегърне, а тя го отблъскваше. Страхуваше се, че някой ще ги види.

От известно време страдаше от световъртеж, понякога губеше съзнание. Опита се да го скрие от домашните, но един ден припадна в присъствието на Густаво. Мирта побърза да съобщи на Анхелина за случилото се.

— Знаеш ли какво стори Лусесита? — попита тя още на вратата. — Припадна, а съпругът ти трябваше да я отнесе в стаята.

— Наистина ли? Как се случи?

— Не знам. Може би се преструва, за да се прави на изтънчена, да накара всички да се грижат за нея.

Лусесита не усещаше болка, а някакво странно чувство в стомаха.

— Лусесита, откога се чувстваш така? — попита Модеста загрижено.

— Какво?

— Откога ти се гади и ти се вие свят?

— Не знам. Винаги съм обичала да пия кафе, а сега не мога да го понасям — отбеляза тя. Готвачката пребледня. — Става ми лоши от него, Модеста. Знаеш ли какво ми се яде? — продължаваше Лусесита. — Кисели краставички. Да, кисели краставички — облиза устни тя.

На Модеста не й беше трудно да отгатне какво е състоянието й. Чудеше се кога се е случило и кой е баща на детето. Не посмя да попита нещастното момиче. Не разбираше защо Густаво толкова се грижи за нея през далото време.

— Серхио, когато отиде на село, в колибата й, сигурен ли си, че нищо не се е случило? — попита тя сина си.

— Какво имаш предвид, мамо?

— Искам да кажа дали сте били сами?

— Да. Когато я помолих да се върне с мен. Защо питаш?

— Нищо, синко.

— За какво си се замислила?

— Не ми обръщай внимание.

— Задаваш ми странни въпроси. Нима мислиш, че бих могъл…

— Не, синко — прекъсна тя този неприятен разговор.

— Извинявай, казах ти да не ми обръщаш внимание. Сигурно съм полудяла. За миг си помислих нещо ужасно, но… не мога да се съмнявам в теб. Това, което си помислих, е невъзможно.

— Моля те, не се тревожи. Не може да се съмняваш в момиче като Лусесита.

— Прав си, синко — разсеяно отвърна тя, опитвайки се да прекъсне този неприятен разговор.

Доня Мария повика лекар да прегледа Лусесита.

— За пръв път ми се случва да ме извикат спешно и да не заваря пациента си в леглото — пошегува се той, когато влезе в стаята й и я видя да седи.

— Не биваше да ви викаме, докторе. Добре съм!

— Казаха ми, че сте припаднали.

— Да, но само за миг. Започна да ми се върти главата и изведнъж ми причерня пред очите.

— Какво изпитахте?

— Нищо. Да, гадене — припомни си Лусесита.

— Гадене?

— Да, от някои неща ми се гади. От някои храни или от кафе. Имам нужда да…

— Редовен ли е цикълът ви?

— А? — неразбиращо го изгледа Лусесита. Не беше свикнала да говори с мъж за интимни работи.

— Кога за последен път имахте менструация? — търпеливо я запита той.

Отговорът на момичето доказа, че съмненията му са основателни. Повика госпожа Грасиела. Сметна, че тя има право да узнае.

— Докторе, болна ли съм? Какво ми е? — запита Лусесита разтревожено.

— Не, няма нищо, но…

— Сигурно не е нещо сериозно. Знаех си. Утре ще съм по-добре. Почакайте… — възпря го тя. — Какво ми е.

— Починете си — посъветва я лекарят. — Трябва да си почивате.

— Искали сте да ме видите? — прекъсна ги Грасиела.

— Да. Сега, когато Мигел е болен, вие сте отговорна за домакинството. Затова ви повиках. Става въпрос за нещо деликатно…

— Кажете? Какво има?

— Прегледах момичето.

— Защо е цялата тази мистерия? — започна да губи търпение Грасиела. Нервираше се, че лекарят придава такова значение на проклетата селянка. — Какво й е? Да не е болна?

— Не точно, госпожо. Лусесита е бременна. Разбирате ли? Очаква дете.

— Какво говорите, докторе? Ще има дете?

— Знам, че ще възникнат проблеми. Доколкото разбрах, тя не е омъжена.

— Сигурен ли сте?

— Всички симптоми са налице. Естествено, още е рано да се каже със сигурност — добави той, когато забеляза учудването й. — Трябва да се направят изследвания…

— Не е необходимо. Ако е вярно, тя сигурно знае и трябва да ми каже.

— Добре, ще тръгвам, госпожо — извини се лекарят. — Съжалявам, че новините не са много приятни.

— Радвам се, че ми казахте. Аз също ще трябва да науча някои подробности.

— Опитайте се да го скриете от Мигел — помоли докторът. — По-добре си мълчете. Ще се отбия да го видя. Извинете.

„Чудесно! — мислеше си Грасиела. — Доведе я тук, даде й покрив и семейство, накара ме да я приема като законна дъщеря. Разправяше колко добро е момичето — чисто и невинно — а сега е бременна! Ще има дете, без да е омъжена!“

— От кого е детето! Не плачи, не се прави на света вода… — обърна се тя към Лусесита. — Ще видим какво ще стане, щом баща ти узнае.

— Моля ви, не му казвайте, госпожо Грасиела — изрече Лусесита.

— Да не мислиш, че ще прикрия грешката ти? Не, драга! Цял свят ще разбере, че не си светица! Сега ще узнаят каква си! Мен няма да успееш да ме залъжеш!

— Моля ви, смилете се. Нима не разбирате какво изпитвам? Не виждате ли, че ще умра от срам, госпожо?

— Трябвало е да мислиш за това преди! С право не те исках в тази къща! Ти си същата като майка си!

— Не споменавайте мама! — извика Лусесита, засегната от думите й. — Вече ви казах, не говорете лошо за майка ми. — Замълчете! Обиждайте ме колкото искате, но…

— Престани! Как смееш да ми противоречиш? Безсрамница! Сега вече ще те изхвърля, не вярвам Мигел или Мария да се възпротивят. Първо обаче ще трябва да ми кажеш кой е бащата. Хайде! Чие е това дете? — настоя тя. — От кого е?

— Няма да ви кажа! — упорито отвърна Лус Мария.

— Кажи ми!

— И да ме убиете, няма да ви кажа!

Грасиела се канеше да изрече още нещо, но в този миг влезе Густаво, който бе загрижен за Лусесита.

— Грасиела, каза ли лекарят какво й е? Болна ли е? — разпитваше той.

— Не е нещо сериозно, Густаво. Само е бременна — подхвърли тя. — Странно ли ти се вижда? Ще видим какво ще каже Мигел, като разбере каква дъщеря има — злобно изрече Грасиела, преди да излезе.

— Густаво, помогни ми! — умоляваше го Лусесита.

— Любов моя… не плачи — шепнеше той, целувайки я по лицето. — Господ е пожелал да свърже нашата любов. Вече не можем да се разделим.

— Страх ме е.

— Няма от какво да се страхуваш. Ще те отведа оттук. Ще си тръгнем още тази вечер.

— Не! Не можем!

— Но ако останем тук, ще трябва да изтърпиш много неща.

— Ако си тръгнем, госпожа Грасиела ще разбере кой е бащата и ще каже на татко!

— Трябва да узнае. Аз ще се погрижа за това — обеща той, за да я успокои.

— Не, Густаво. Ако узнае, може да умре.

— Но аз искам да те предпазя.

— Срамувам се от доня Мария. Анхелина ще страда. Помисли…

— Не трябва да мислим за тези неща! — настояваше Густаво. — Трябва да мислим за нас и детето!

— Не, Густаво, не мога да причиня на Анхелина такава мъка.

— Лусесита, какво ще стане с нас двамата?

— Знаехме, че нямаме право, когато се влюбихме. Трябва да се разделим. Това е наказанието ни. Трябва да се пожертвам. Върви си, ще ни видят! — умоляваше го тя през сълзи.

— Не! Каквото и да стане, няма да те оставя! Ще кажа истината!

— Недей, моля те!

— Лусесита, трябва. Остави ме да взема решение. Не само заради любовта ни, но защото смятам, че е редно да го направя като мъж. Направи го заради мен.

— Не — отказа отново Лусесита.

— Лусесита, готов съм на всичко, но не и да те напусна.

— Казах ти, че трябва!

— Лусесита!

— Чуй ме, ако кажеш на някого, че си баща на детето ми, ще си тръгна! Никога повече няма да ме видиш! Заклевам се! — заплаши го тя.

— Няма да е справедливо нито за теб, нито за мен, а най-малко за нашето дете.

— Ами Анхелина? — подсети го тя.

— На нея нищо не й липсва, тя има любовта на цялото си семейство. Ако си тръгнеш, какво ще стане с теб?

— Ще се справя някак, Густаво — увери го тя. — Научила съм се да се оправям сама.

— А какво ще стане с детето ни? Не искам да живее в нищета, когато мога да му дам всичко!

— Никой няма да разбере, че ти си му баща! Трябва да мълчиш. И двамата трябва да мълчим.

— Хайде, направи каквото те помолих. Поне обещай, че няма да избягаш. Дай ми време. Поне докато уредя нещата.

— Остави ме сама — помоли го Лусесита.

— Лусесита, моля те…

— Густаво, върви си, ще ни видят! — извика тя. Беше сигурна, че трябва да се махне от тази къща.

Грасиела бързо разпространи новината. Естествено, започна от Модеста. Тя не искаше да повярва, че баща на детето може да е Серхио, но докато Лусесита не й го кажеше, нямаше да бъде сигурна.

— Защо не сподели с мене? — попита Модеста обидено. — Смятах, че ми вярваш, че съм ти като майка…

— Срамувах се — обясни момичето със сведен поглед. — Исках да умра!

— Нямаше да решиш проблема. Когато човек сгреши, трябва да приеме последиците.

— Не ми говори нищо, Модеста! Не издържам…

— Как да мълча, мила? Не вярвах, че подобно нещо може да се случи! Ти не познаваш живота и изведнъж… Смятам се за отговорна пред майка ти.

— Не си виновна.

— Може би трябваше да те пазя. Но ти беше толкова добра и послушна, как можа да направиш такава глупост?

— Беше само един… порив на любовта. Не мислех за нищо. Забравих за всичко, Модеста. Само… усещах целувките му, докосването… а сега толкова се страхувам.

— Не се притеснявай, ще ти прилошее — каза Модеста. — Стореното сторено. Нищо не може да се промени. Трябва да помислим какво да правим. Кой е баща на детето? — поиска да узнае Модеста. — Кажи ми истината. Серхио ли е?

— Не! Моля те…

— Трябва да знам, Лусесита. Той твърди, че не е! Но кой е тогава! Ако е синът ми, моля те кажи ми!

— За бога, Модеста! — умоляваше я Лус Мария.

— Реших, че може да е Серхио. Той те обича, и предположих, че се е възползвал от теб. Имай ми доверие. Кажи ми кой е.

— Не мога!

Когато забеляза Мария, се зарадва, че няма да я разпитват повече.

— Остави ни сами, Модеста — помоли я доня Мария. — Лусесита… — нежно започна тя. — Изслушай ме, моля те. Искам да ти помогна.

— Бабо, простете ми!

— Успокой се.

— Лоша съм и не заслужавам любовта ви.

— Не говори така. Сега трябва да те обичам още повече, защото ти е тежко. Възможно ли е и двете ми внучки да са толкова нещастни?

— Ще ме изгоните оттук — погрешно изтълкува тя думите й.

— Не, скъпа — разубеди я Мария. — Грешиш, няма да ти се карам. Ти си наивна, нямаш житейски опит.

— Заклевам се в майка си, не исках да стане така.

— Вярвам ти. Грасиела грубо ли се държа с теб?

— Да, каза, че ще съобщи на татко.

— Бъди спокойна. Убедих я да мълчи — каза баба й. — Сега трябва да решим нещата по най-добрия начин. Трябва да накараме този младеж да изпълни задълженията си към теб. Серхио не е лош. Сигурна съм, че ще се съгласи да се ожените. Още повече сега, когато очаквате дете… Не се притеснявай, всичко ще се уреди.

— Искам да се махна оттук. Да, искам да отида някъде, където никой не ме познава.

— Какво говориш? Да не си полудяла?

— Бабо, помогнете ми. В името на бога, помогнете ми! — прекъсна я Лусесита.

— Не можеш да си тръгнеш, баща ти е болен.

— Но ако разбере…

— Казах ти, че Грасиела ще мълчи. Баща ти ще разбере, когато му дойде времето обеща доня Мария, уверена, че Серхио е баща на детето и че съществува начин да се спаси честта на внучката й.

Единствен Серхио стигна до заключението, че Густаво е баща на детето. Беше готов да се бие с него.

— Кажи. За какво искаш да говорим? — нелюбезно се обърна Густаво към него, изненадан от раздърпания му вид.

— Искам да ви задам само един въпрос. Лусесита ще стане майка. Детето от вас ли е?

— Да, Серхио. Мое е — призна той.

Серхио се ядоса. Стиснал юмруци, той се нахвърли върху него.

— Отбранявайте се! Ако сте мъж, бийте се!

— Серхио, не искам да се бием. Може би го заслужавам, но така няма да разрешим нещата. Това, че Лусесита страда, е моето наказание. Не мога нито да я прегърна, нито да се изправя срещу всички, Серхио.

— Защо го направихте? Тя е толкова чиста и невинна. Не се осмелявах да я докосна, а толкова я обичам. Държах се като истински мъж, уважавах я! А вие злоупотребихте с наивността й. Господарят използва прислужничката, за да задоволи долните си страсти. Какъв глупак съм! Много ви ценях, мислех, че сте добър човек. Презирам ви. Как можахте да излъжете Лусесита? Да се подиграете с нея?

— Серхио! Не исках! — успя да го прекъсне Густаво. — Вярно е, бях с Лусесита, но аз я обичам! Сега знаеш всичко, Серхио. Това не е подло, това е любов! Разбра ли!

— Лъжете! Говорите празни приказки! Не ви вярвам!

— Не ме интересува — заяви Густаво. — Важното е, че аз самият не мога да си простя! Уважавам Лусесита. Отначало… ме привлече с това, че беше толкова по-различна от жените, крито познавах. Много възпитани и красиви, но без душа. Нито една от тях не успя да спечели сърцето ми. С Лусесита е друго, тя е добра, чиста и искрена. Като прозорец, през който се вижда небето.

— Престанете! — грубо го прекъсна Серхио, забравяйки за положението си в тази къща. — Искате да скриете подлата си постъпка с красиви изрази!

— Не, Серхио, напълно съм откровен с теб. Нежността, която изпитвах към нея, постепенно се превърна в любов, а любовта — в страст. В нещо по-силно от нас. Серхио, искахме да избягаме един от друг. Но явно съдбата беше решила друго. Когато тя замина за имението, всъщност избяга от мен, но се срещнахме там. В този ден… когато твърдо решихме да не се виждаме, се случи непоправимото. Бяхме сами… Не успях да се овладея. Исках да бъда с нея. След случилото се тя беше отчаяна. Опита се да се самоубие. Затова се върнах. Исках да говоря с Анхелина, но всичко се обърка. Тя не се съгласи да се разделим, на всичко отгоре Мигел се разболя. А сега разбрах, че Лусесита очаква дете. Моето дете.

— И какво ще правите? — запита Серхио.

— Иска ми се да пратя всичко по дяволите и да отведа Лусесита далеч оттук, но тя не е съгласна. Когато я го казах, едва не полудя. Забрани ми. Заяви, че ще си отиде. Разбираш ли? Отчаяна е… и бременна. Мигел все още не се е възстановил. Ръцете ми са вързани. Не мога да сторя нищо — отчаяно призна Густаво.

Разбраха се като мъже и за да защитят Лусесита от нападките на Грасиела, Серхио щеше да поеме отговорността върху себе си.

— Наистина мислех, че ти си бащата на детето, но исках да проверя — ликуваше Грасиела. — Не мога да повярвам, че си толкова безотговорен. Явно нямаш никакво уважение към този дом. Не заслужаваш доверието, което имахме към теб като към син на Модеста. Трябваше да ти забраня да идваш тук! Но няма извинение и за нейното поведение.

— Не обвинявайте Лусесита, госпожо — реагира остро Серхио. — Само аз съм виновен!

— И двамата сте виновни! Изобщо не сте се съобразили, че това е почтен дом! Не съм казала на Мигел, защото все още не е добре. Би трябвало да изхвърля и Модеста!

— Какво общо има майка ми с това? Напротив, тя е единствената…

— Тя е съучастник в тази срамна игра! Няма да се учудя, ако е доволна от поведението ти! Лус Мария ще наследи част от имотите на съпруга ми.

— Госпожо, оставете майка ми на мира! Не е почтено…

— По-добре мълчи! Искам да се ожениш за Лусесита! Приготви документите и ми ги донеси! Това е всичко.

С лъжливото си признание Серхио защити честта на Лусесита, но Густаво се измъчваше. Съзнавайки, че любимата му е безсилна, а Мигел е болен, не смееше да разкрие истината и това го правеше още по-нещастен. Реши да напусне съпругата си и да накара Лус Мария да замине с него. Обаче Грасиела се досети за намеренията му и настояваше Лусесита да се омъжи за Серхио.

— Няма защо да ни казваш кой е бащата на детето! Вече всички знаем — наслаждаваше се на безсилието й тя. — Беше обградена с толкова внимание, а се оказа неблагодарница!

— Госпожо Грасиела, направих всичко възможно да се разделя с него. Заклевам се! — оправдаваше се Лусесита.

— Не си намирай оправдания! И двамата сте безсрамници!

— Не, чуйте ме… Опитахме се да избягаме един от друг. Затова си тръгнах оттук.

— Подробностите не ме интересуват! Важното е детето да се роди с баща, да се венчаете!

— Да се оженим?

— Точно така. Какво друго очакваше!

— Но това е невъзможно. Няма…

— Не бях виждала такова нещо! Да не искаш да се омъжиш за човека, от когото очакваш дете! Ще го направиш, независимо дали искаш или не! Веднага щом документите са готови, ще се ожените!

— Как е възможно да искате това от мен?

— Искам да те отведе оттук!

— А госпожица Анхелина? Тя знае ли?

— Какво общо има с това Анхелина? Тя е съгласна! Най-късно следващата неделя, ще се венчаете със Серхио!

Лусесита онемя. Втренчи се в госпожа Грасиела.

— Защо мълчиш? Няма да слушам глупостите ти, че сте се разделили със Серхио. Не го разбирам — извика Грасиела. Лус Мария се извърна към стената.

— Защо се извърна, отговори ми!

— Не мога да се омъжа за Серхио. Няма! Не ме измъчвайте повече! Оставете ме на спокойствие!

— Не може така! Трябва да ми кажеш защо?

— Имам лични причини! Ще се оправя сама!

— Държиш се безобразно! Имам право да те питам! Това е моята къща и ще правя каквото искам! Не те ли интересува, че ще ни се смеят хората! Трябва да ми отговориш!

— Нищо няма да кажа!

— За какво е цялата тази тайнственост? Знаем най-важното, че си забременяла от сина на Модеста — злорадстваше Грасиела. — Няма какво повече да се разправяме. Ще направим това, което е необходимо! Вместо да се сърдиш, трябва да бъдеш доволна, че Серхио е готов да се ожени за теб. Не се чуди. В подобни случаи повечето мъже не искат да поемат отговорност!

— Той ли ви го каза? — с недоверие попита Лусесита.

— Имаш късмет. Той е готов да се венчаете. Изглежда си имала други планове, нали? Ако си смятала да останеш в тази къща, излъгала си се. Тук няма да търпим детето ти. Стигат ни толкова копелета в семейството!

— Става дума за моето дете! Знам как да го защитя!

— С какво ще го издържаш? Не разчитай на наследството, защото може и да не го получиш.

— Не ме интересува! Не искам тези пари, госпожо! Сама ще се погрижа за детето си.

— Не ме разсмивай. Детето ти ще умре от глад! — продължаваше да я унижава Грасиела. Нямаше представа колко погрешно я е преценила.

— Чуйте ме, майка ми копаеше земята, за да ме изхранва, аз също ще съумея да изхраня своето дете!

— Засрами се! Постоянно казваш моето дете, сякаш само ти си отговорна за него!

— Мислите, че ще се срамувам, ако сама родя детето си? Не, госпожо, Грасиела. Може и да не съм праведна, но детето ми е ангелче, което не е виновно за нищо. Тъй като е невинно и безпомощно, аз ще го обичам и защитавам от всичко!

— Какво възнамеряваш да сториш? Нима ще му дадеш името на Мендоса? Ако смяташ да му дадеш името на баща си, жестоко се лъжеш…

— Името не е важно! Израснала съм без него! — прекъсна я тя. — Онова, което няма да му липсва, е майчина любов. Любовта и прегръдката на майка му.

— Престани с тези глупости! Ще реша въпроса по най-добрия начин. Не знам какво сте правили със Серхио, нито ме интересува! Във всеки случай ще се омъжиш за него! — ядоса се Грасиела.

Лусесита, у която вече се бе събудил майчинският инстинкт, беше готова да направи всичко за детето си. Вече не се страхуваше от Грасиела и смело я изгледа в очите. Ядосана, Грасиела бързо излезе от стаята. Селянката отново се опитваше да я надхитри, но тя щеше да я изхвърли от къщата си. Твърдо решена да осъществи плана си, тя побърза към салона, където я очакваше Алваро.

— Алваро, дай ми тези документи! — заповяда тя на бившия си любовник и баща на дъщеря й.

— Кои? — изненада се той.

— Знаеш кои, ето тези.

— За какво ти са?

— Трябват ми за венчавката.

— Каква сватба?

— Тази на Серхио и Лусесита.

— Какво говориш?

— Защо се чудиш? Това е логично, той е баща на детето. Какво ти е? Не беше трудно да се отгатне. Веднага си го помислих. Исках само да проверя дали ще признае бащинството си.

— И призна ли си?

— Разбира се! Не посмя да отрече! Както виждаш, няма да позволя тази селянка да остане тук. Трябва да се омъжи, преди да излезе от къщата!

— Така е, но Серхио съгласи ли си?

— Казах му да подготви всичко, да събере документите, позволението… За това ми трябва кръщелното. Дай ми го!

— Не, Грасиела, няма да ти го дам — отвърна той, усмихвайки се иронично. — Извинявай, но действам по нареждане на Мигел. Знаеш защо ме накара да открия този документ.

— След това, което тя направи, той не може да я признае за своя дъщеря! — възрази Грасиела. — Няма да я признае!

— Но тя вече е включена в завещанието му.

— То може да се промени. Все още не съм загубила надежда Мигел да промени решението си. Още не съм му казала, защото е болен, но ще го информирам, щом се оправи. Не желая тази безсрамница да се появи в обществото като сестра на Анхелина. Ще се омъжи за Серхио и ще си отиде! Алваро, предупреждавам те! Ако не стане така както искам, болестта на Мигел няма да ме възпре! Не мога да чакам повече! Или ще се омъжи и ще си тръгне оттук, или ще кажа на Мигел, че е забременяла от сина на готвачката!

Решителността й го забавляваше. На лицето му се появи усмивка, която подлуди Грасиела. Питаше се как да го убеди. Съжаляваше, че напоследък се бе държала лошо с него и че той знае всичките им семейни тайни. Алваро вече не й обръщаше внимание. Тъй като я познаваше много добре, вече не я уважаваше и обичаше както някога. Сега за него съществуваше само Анхелина. Стараеше се да бъде с нея постоянно, но знаеше много добре, че майка й я е разглезила и тя се е превърнала в егоистка.

Когато Мирта влезе в стаята на Анхелина, тя извика:

— Проклета да е! Кога ще се отървем от нея!

— Завиждам на оптимизма ти, Анхелина. Искаш да се отървеш, защото момичето ще стане наследница, ще носи фамилното име и е бременна от съпруга ти.

— Детето не е от Густаво! — извика Анхелина.

— Какво? Опитваш се да излъжеш и мен? Знаеш, че е така.

— Серхио ще се погрижи за това дете! Разбра ли? Заведи ме при татко. Дано се е събудил, защото искам да му кажа какво става в тази къща.

— Много интересно — безразлично изрече Мирта. — Разговаря ли със съпруга си за бременността на Лусесита?

— Не съм и няма да го сторя.

— Трябва да го попиташ.

— Няма. Той няма нищо общо с това. Серхио е виновен. Мама ще се погрижи да се оженят и тя да се махне оттук! — ядосано извика Анхелина, но Мирта вече не се впечатляваше от капризите й. За нея бяха важни парите, които можеше да спечели.

Отведе я при Мигел, а сетне тръгна по коридора и видя Густаво, който влизаше в стаята на Лусесита.

— Искам да поговорим! — помоли Густаво Лусесита, която постоянно го отбягваше. — Лусесита, не мога повече!

— Какво е станало?

— Грасиела е казала на Алваро, че ще се омъжиш за Серхио. Отчаян съм!

— Аз също. Той го е направил, за да ме защити, Густаво. Само заради това. Всичко се обърка. Каза ми…

— Знам какво, е казал! Но не знам защо излъга! Знае, че съм баща на детето, аз лично му го казах! Да не иска да се възползва…

— Не. Недей да мислиш лошо за него. Искаше да ме спаси — защити приятеля си Лусесита.

— Да, защото те обича и сега има удобен случай да бъде с теб!

— Густаво, несправедлив си. Серхио иска да ме измъкне от неудобното положение. Ще даде на детето ми своето име.

— Единственото име, което ще носи това дете, е моето — решително заяви Густаво. — Няма да го изоставя. Не искам някой да твърди, че е негов баща! Това дете е наше! На двамата, Лусесита. Искам… цял свят да го знае. Искам да го обичам, да го прегърна. Искам да го погледна в очите. Да го призная… да видя усмивката му. Искам да съм до него, когато порасне.

— Знаеш, че нямаме право на такова щастие — възрази тя. — Любовта ти към мен е егоистична, Густаво. Помисли ли за мен? За мъката, която изпитвам? Анхелина ми е сестра, а татко е болен. Не желая да им причинявам болка. Разбираш ли? Густаво, ти не можеш да направиш нищо! Трябва сама да взема решение! — направи му знак да си върви.

Със сведена глава, без да забелязва Мирта, Густаво излезе от стаята на Лусесита.

Щом се увери, че той не я вижда, Мирта влезе в стаята, без да почука.

— Чудесно! Приемаш гости в стаята си. Какво прави той тук? Дойде да види как си? Предполагам, че е загрижен за бременността ти, нали?

— Не знам за какво говорите.

— Не се прави на невинна пред мен! Знам чие е детето! Не е на Серхио, а на Густаво! Какво ли ще каже Анхелина, като научи?

— Не й казвайте! — извика Лусесита.

— Издаде се! — победоносно възкликна Мирта. — Предполагах, но не бях сигурна. Плачи! Ще плачеш още много! — доволно изрече тя и излезе от стаята. Бързаше да съобщи новината на Анхелина.

— Трябва да ти кажа нещо.

— Какво?

— Когато минавах по коридора, видях Густаво да излиза от стаята на Лусесита. Какво ще кажеш?

— Не искам да те слушам, Мирта.

— Още не си чула най-важното. Но след като нямаш желание…

— Кажи!

— Разпитах Лус Мария и вече няма никакво съмнение. Детето, което очаква, не е от Серхио, а от Густаво.

— Замълчи! Не искам да слушам! Лъжеш! Ти си луда! Мразя те! Сега ще ги науча! — крещеше Анхелина, скачайки от количката.

— Анхелина, седни! Могат да те видят!

— Не мога повече! Искам да я изгоня! Ще кажа всичко на мама и на татко!

— Не преигравай! — предупреди я сестрата. — Не разбираш ли? Тогава Густаво ще те изостави! Само чака удобен случай. Ще се разделите и веднага ще отиде при нея. Ако проговориш, той ще си отиде — убеждаваше я Мирта. Анхелина, която беше егоистка, мислеше само за себе си и за болката, която щеше да изпита, ако Густаво я напусне. Отказваше да разбере, че той е нещастен и намира утеха в алкохола, при Лусесита или в разговорите си с Емилио.

— Чух нещо — каза Емилио, когато видя брат си. Знаеше много добре за чувствата, които той изпитва към Лусесита. — Тя ще се омъжи за Серхио. Знаех, че той го иска, но…

— Лусесита е бременна — студено го прекъсна Густаво.

— Мили Боже! Как е възможно! Явно са избързали! Не съм много доволен, но Лусесита сама е избрала пътя си и иска да бъде със Серхио. Така ще я забравиш по-бързо — добави Емилио. — Сега ще можеш да помислиш за Анхелина и ако тя се оправи…

— Емилио, детето не е от Серхио — внимателно го прекъсна той. — Мое е.

— Света Богородице, как ще свърши всичко това? — прошепна Емилио. — Горката Лусесита. Престани, Густаво. Не пий повече! Никога не си постъпвал така! — строго укори той брат си. — Как можа да го направиш? На това ли съм те учил?

— Не мога да се боря с чувствата си, Емилио. Знам, че на тебе ти се струва долно, но за мен това е израз на любов. Отдавна обичам Лусесита. Тя също ме обича. Сега трябва да се справим с трудностите.

— Така е — съгласи се Емилио. — Нима Серхио ще плаща за греховете ти? Той знае ли истината?

— Да. Въпреки това заради любовта си към нея е съгласен да даде името си на детето.

— Мили Боже! Нещата все повече се заплитат! Анхелина знае ли? Грасиела? — запита Емилио, загрижен за последиците.

— Не, никой не знае. Лусесита не ми позволи да кажа. Забрани ми, заяви, че ще си тръгне, ако призная, че аз съм бащата.

— Трябваше отдавна да го направи, да излезе от живота ти — рязко му отговори брат му. — А не да чака всичко да завърши по този начин.

— Емилио, не бъди несправедлив. Знаеш, че отдавна искахме да избягаме един от друг. Но съдбата…

— Почакай! Не намесвай съдбата. Сами сте си отговорни за всичко. Закълни се, Густаво, в покойните ни родители, че си направил всичко да се отдалечиш от нея, да избягаш от изкушението! Трябва да ми отговориш — умоляваше го брат му, но Густаво мълчеше.

Глава 14

Мрежата от лъжи се затягаше около Лусесита. За нея вече нямаше изход, когато и Мигел, след като се почувства по-добре, разбра, че е бременна. Отначало той отхвърляше с отвращение всяка мисъл за брак със сина на готвачката, но склони пред молбите на семейството, че така е най-добре за всички, и се съгласи. Струваше му се странно, че Лусесита не престана да плаче през целия разговор и че годениците не се прегърнаха.

На рождения си ден Мигел радостно приемаше подаръци. Прекарваше времето си най-вече в библиотеката, защото там се чувстваше добре. Там го завари и отец Емилио.

— Честит рожден ден, Мигел — радостно го поздрави Емилио и му подаде подарък. — Не е нещо скъпо, но има духовна стойност. Тази броеница ми е подарък от нунция, благословена е от папата.

— Много съм ти благодарен, но не бива да я приемам. Сигурно е много ценна за теб.

— Сега е твоя, Мигел. Никога не е късно да се обърнеш към бога.

— Знам, че съм болен. Трябва да подготвя душата си за среща с Господ.

— Прав си. Човек винаги трябва да е готов за среща със създателя. Не само когато е зле — с благ тон продължи той. — Научих, че си размислил и си решил да поправиш някои грешки от миналото си. Бих искал да приемеш този подарък като символ, че животът ти ще се подобри. Надявам се да си спомниш как да се молиш. Ако ти е трудно, майка ти винаги може, да ти помогне.

— Подаръкът ти се появява в един важен за мен момент. Открих дъщеря си. Сега най-важното за мен е нейното щастие. Много ми е скъпа, обичам я. Изпитвам към нея съвсем други чувства, отколкото към…

— По-различни от тези към Анхелина, нали?

— Не знам, Емилио, дъщерите ми са толкова различни. Лесно е да обикнеш Лусесита. Сега ги обичам и двете, само че те изпитват различни чувства към мен. Лусесита е простодушна, с добро сърце, докато Анхелина понякога може да бъде сурова и жестока. Не би трябвало да го казвам, но започнах да се съмнявам в искреността й. Преди малко Лусесита плака пред мен. Не успя да сдържи вълнението си, че ще се омъжва, но нямам причина да съм против брака й. Бих искал ти да ги венчаеш. Семейството ми и аз ще бъдем благодарни, ако ти го направиш, както и преди за Анхелина.

Емилио го слушаше, без да го прекъсва, но отхвърли предложението.

— Не разбирам защо не искаш да венчаеш Серхио и дъщеря ми. Те се обичат — започна да го убеждава Мигел.

— Мигел, достатъчно ли се обичат, за да се оженят? — недоверчиво запита той.

— Разбира се. Често ги виждам заедно. Дори няколко пъти имахме спречквания с него. Представи си, когато тя си отиде, той замина след нея на село, за да я убеди да се върне.

— Не се съмнявам в чувствата на Серхио, а в нейните — деликатно обясни Емилио.

— Предполагам, че и тя го обича — несигурно отвърна бащата. — Тя нищо не ми е казвала, но някои други са добре запознати с чувствата й, Емилио, моля те, не ми отказвай да благословиш този брак. На всички ще им бъде неприятно.

— Бракът е сериозно нещо.

— Моля те, започни с приготовленията. Вземи под внимание здравето ми. Говоря ти сериозно. Знам, че няма да живея още дълго. Преди да умра, искам да видя дъщеря си щастлива. Не ми отказвай. Обещай ми, че ще го направиш.

— Добре, Мигел — съгласи се Емилио. Преди това обаче имаше намерение да поговори с младоженците, по-скоро го интересуваше Лусесита. Със Серхио нямаше да има затруднения, беше ясно, че обича момичето и че не мислеше за последиците от постъпката си. Тревожеше го Лусесита. Беше твърде потисната.

— Отче, не мога да се омъжа за Серхио! — потвърди съмненията му тя.

— Защо тогава се съгласи пред Мигел?

— Не посмях да не се съглася, всички мислят, че обичам Серхио. Анхелина го е разправяла на всички! Казала им е, че излизаме заедно!

— Единственото, което можеш да направиш, е да кажеш истината, колкото и да те боли.

— Само това не — възпротиви се с ужас Лус Мария.

— Единственият изход е да признаеш, Лусесита. Аз също не съм съгласен да се омъжиш за Серхио. Не е честно той да носи последствията от вашия грях с Густаво, колкото и силно да те обича.

— Не знам какво да правя — промълви момичето.

— Послушай съвета ми, дъще. Само така ще настъпи мир в сърцето ти — посъветва я свещеникът.

Молеше се всичко да се разреши по най-добрия начин, защото сега не ставаше дума за вината на Лусесита или Густаво, а за един невинен живот. Детето имаше право на бащиното си име. Като свещеник погледът му към живота беше по-мъдър от този на Лусесита, Серхио и Густаво. Точно поради тази причина се страхуваше за тях.

За разлика от Емилио, който желаеше доброто на всички, Грасиела не се интересуваше от щастието на Лусесита. Най-важно за нея бе момичето да се омъжи и да се махне от Лима. Изкусно подведе Мигел да се погрижи за това.

— Вече всичко е готово за сватбата — каза Мигел. — Разговарях със Серхио и му позволих да я посещава като годеник, докато не сключат брак.

— Кога ще бъде сватбата?

— Не знам. Предполагам, че скоро. Можем да започнем с приготовленията.

— Нали няма да правиш голяма сватба? Трябва да е нещо по-скромно — предложи му Грасиела.

— Защо?

— Помисли си за скандала. Как ще поканим приятелите си на сватбата на сина на готвачката… — възмути се тя.

— Може би си права. Ще се наложи да обясняваме положението. Въпреки че един ден сигурно ще разберат, че ми е дъщеря. Няма да успеем да го скрием от Серхио.

— Не ставай глупав. Какво ще правиш с Модеста? — промени темата тя. — Познаваш приятелите ни, всички ще искат да научат кой е младоженецът. Могат да се обидят и да не уважат поканата. В такъв случай… — продължи да говори тя, сякаш размишляваше на глас.

— Мигел, настоявам да не признаваш Лус Мария за дъщеря пред приятелите ни.

— Грасиела, разбери, че искам да й дам фамилното си име.

— Ако оставаше тук, разбирам, но когато се омъжи за Серхио, тя ще има друг живот. Не е честно двете с Анхелина да преживяваме такъв срам и да станем предмет на одумване.

— Струва ми се, че не е справедливо да ощетявам Лусесита само за да угодя на вашата суетност.

— Не е вярно, Мигел. Знаеш колко съм разумна. Ще ми е неприятно, ако хората разберат, че си ме лъгал. Няма да понеса да ми се присмиват.

— Съжалявам, Грасиела.

— Моля те. Включи Лус Мария в завещанието си, за което не се възпротивих. Защо сега да не изпълниш желанието ми? Спести ми унижението, а аз ще направя нещо много хубаво за нея.

— Какво?

— Ще бъда мила и любезна, но само при това условие.

Мигел склони на молбите й, но не продължи разговора, давайки й да разбере, че е време да си тръгне.

Тя излезе от библиотеката, усмихната и доволна от постигнатото.

В това време Густаво беше с Алваро, който знаеше почти всичко за живота му. От друга страна, адвокатът бе загрижен за Анхелина, тъй като тя бе негова дъщеря. Знаеше, че от решението на Густаво зависи животът на дъщеря му. Разговорът им бе прекъснат от Фефа, която донесе писмо от имението. Викаха го да замине за там спешно.

— Ще трябва да заминеш за Сан Себастиан.

— Алваро, да не си полудял! — извика Густаво, изненадвайки го с реакцията си. Беше свикнал, щом получи писмо от имението, веднага да замине. Но сега нещата бяха различни. — Не мога да замина. Ще изпратя указания на Педро.

— Не е същото като да отидеш лично.

— Няма да оставя Лусесита сама.

— Тя не е сама, Густаво.

— Положението е още по-лошо, Алваро. Заобиколена е от хора, които не понася. Ти си един от малкото, които не искат да й навредят.

— Дори да останеш, не можеш да я защитиш.

— Грешиш. Пазя я от нея самата. Толкова е уплашена. Не би могла да се съпротивлява, ако я накарат да се омъжи за Серхио.

— Лудостта ти явно има тежки последствия.

— Знам — съгласи се Густаво. — Нямаш представа колко ми е болно за това, че се подадох на изкушението. Толкова съжалявам, че се възползвах от Лусесита. Смятах, че нещата ще се разминат, че никой нищо няма да ми направи. Сякаш съм откъснал плод край пътя. Така стана, защото тя е невинна и мила девойка. Ако беше някоя друга, вероятно не бих… — Той не се доизказа. Не знаеше как да изрази чувствата си. — Ако имаше пъдар, който да пази плода от крадци… От това ме боли най-много. Лусесита не попадна в прегръдките ми само от любов. За това донякъде е виновна наивността й, тя е беззащитна. Мисли си, че господарят има право на всичко. Нещо като средновековно, феодално право. Презирам се — призна Густаво. — Смятах, че съм по-различен от останалите, че съм близък със селяните, които обработват земята, но всъщност не съм по-добър от Мигел Мендоса. Той е измамил майката на Лусесита. Аз направих същото с дъщерята. Няма да я изоставя, Алваро. Нито нея, нито детето! По това се различавам от Мигел — извика възбудено: — Заради чувствата си и отговорностите си. Не се срамувам от Лусесита, гордея се с любовта й. Ще я защитавам на всяка цена, Алваро.

— Не ми го казвай.

— Защо?

— Не бих искал да чувам някои неща.

— Не те разбирам.

— Нищо, няма значение — разсеяно отвърна той, но Густаво дори не го чу, защото вниманието му бе привлечено от Фефа, която носеше някакви лекарства.

— Мигел ли е зле? — разпита я той загрижено.

— Не, доколкото знам.

— Носиш лекарства.

— За Лусесита са. Горката, не е добре.

— Извинете — бързо се изправи Густаво и тръгна с Фефа. — Трябва да я видя, Алваро — изрече през рамо.

— Какво ти е? — попита той Лусесита, щом влезе в стаята.

— Какво правиш тук? Излез, Густаво.

— Няма да си тръгна, докато не разбера как си.

— Върви си, моля те.

— Какво ти е, Лусесита? Защо си толкова изнервена?

— Нищо ми няма! Нищо! — повтаряше тя, ужасявайки се от последствията. — Ще ни видят! Излез, Густаво! Ако ни видят…

— Не. — Той се наведе над нея, без да се интересува от почукването на вратата.

— Госпожа Мария… — приглушено извика Лусесита, когато забеляза, че вратата се отваря.

— Върви! Остави ме насаме с нея — заповяда старицата, без да поглежда към Густаво.

— Госпожо, ако искате обяснение, аз съм виновен.

— Ще поговорим по-късно — строго отвърна тя.

— Ще бъда в стаята си — притеснено отвърна Густаво.

— Нима нямаш капка уважение към този дом? — започна, да укорява внучката си доня Мария. — Под този покрив, където намери убежище и където всички толкова те обичат, да се държиш така безсрамно?

— Бабо, аз…

— Не се ли срамуваш да пускаш Густаво в стаята си?

— Дойде само да ме попита…

— Нима си толкова неблагодарна? Така ли се отплащаш на баща си? Как можа да причиниш подобно нещо на родната си сестра? Не желая да съм толкова строга с теб, но съм потресена. Не исках да повярвам на истината. Като си помисля, че ти си ми внучка, която обикнах като Анхелина, а ни причиняваш такава болка. Не мога да повярвам, че не си изпитала съжаление към нея и си играеш с живота си!

— Бабо, простете ми… Не ми обръщайте гръб.

— Няма, детето ми. Жал ми е за теб — призна възрастната жена и Лусесита долови в гласа й разочарование и мъка. — Ще ти помогна. Искам да вярвам, че заслужаваш прошка и помощ.

— Зная, че съм грешна, защото се влюбих и все още го обичам. Нямам право, но не съм виновна, не мога да вървя против чувствата си. Само ако имах сили да се откажа от любовта му. И двамата се опитваме да се отбягваме. Знам, че съм слаба. Това обаче се случи там, когато се опитахме да избягаме един от друг. Срещнахме се, бяхме сами, тогава болката, че трябва да се разделим, ни събра заедно за миг… — Тя се задушаваше от сълзи.

— Не плачи, скъпа — нежно я утеши баба й. — Вярвам ти и ти съчувствам.

— Знам, че сгреших. Сега съм наказана за стореното.

— Трябва да сложим край. Не бива да се омъжваш за Серхио! — твърдо отсече доня Мария. — Бащата на детето е Густаво и ще кажа…

— Не! Бабо, той не бива да разбере!

— Разговарях с Анхелина. Опитах се да я вразумя.

— Божичко! — ужаси се Лусесита. — Ами татко! Боден е, може да умре. Затова накарах Густаво да мълчи. Бабо, трябва да запазите тайната. Обещайте ми.

— Искаш от мен нещо, което не е правилно, не е морално. Защо да мълча?

— Не искам татко да умре! Ще се пожертвам, бабо! — заяви Лусесита. — Той ви е син и го обичате. Няма да рискувате живота му заради моите грехове.

— Няма, но…

— Моля ви да мълчите. Не казвайте нищо: Оставете нещата да вървят по своя ход — молеше я тя със сълзи на очи, в които бабата видя разкаяние и болка. Изпита съжаление към Лусесита.

В същото време Густаво нервно крачеше в стаята си, без да намери нито миг покой.

„Мария ни видя заедно. Сега знае всичко. Защо не потърси обяснение от мен? Сигурно обвинява Лусесита — тревожеше се той. — Защо трябва да страда сама? — Тежко му беше заради тази несправедливост. — Плачеше. Болна е. Не може повече да понася тези мъки, а е бременна. Как бих могъл да мълча, както ме умоляваше? Не, това трябва да престане! Още сега!“

Трябваше да сложи край на тези мъки. Събра кураж и се отправи към библиотеката, за да говори с Мигел.

— Густаво — възкликна радостно тъстът му.

— Мигел, исках да поговорим. Смятах да отложа този разговор, защото се възстановявате, не бих желал да ви тревожа излишно, но няма друг избор.

— Кажи, Густаво — подкани го той. — Какво има?

— Бих искал да си изясним отношенията с Анхелина, но тя отказва да ме изслуша. Трябва да се разделим. Нуждая се от свободата си. Аз… Обичам друга жена.

— Густаво, нима е възможно? Коя е тя?

— Не мога да кажа, Мигел.

— Как така?

— Мигел, знаете, че решението ми е взето отдавна. И то не заради другата жена. Отношенията ни с Анхелина се влошиха отдавна, но не предприех мерки.

— Дори не си споменавал за развод.

— Заради болестта й. Единствено това ме възпираше.

— Не може ли да се направи нещо? — с надежда запита тъстът му. Въпреки че доста често се спречкваха, Мигел бе започнал да го обича като син.

— Съжалявам. Обмислям го повече от година. Не мога да отлагам.

— Мили Боже, явно ще трябва да се примирим — прошепна Мигел. — Само искам да те помоля първо аз да говоря с нея. Трябва да я подготвя.

— Исках да го сторя, но… Вас сигурно ще ви изслуша.

— Не знам как да й го съобщя.

— Мигел, знам, че трябваше да го направя, но Анхелина избягва всеки разговор.

— Познавам я — съгласи се той. — Ще направи всичко възможно, да стане каквото тя е решила.

— Съжалявам, Мигел. Наистина. Би трябвало да споделя това с някой друг, но с Грасиела е невъзможно да се говори.

— А Мария…

— За съжаление тя вече няма никакво влияние над Анхелина. Единствено вие можете да ми помогнете.

— Съгласен съм, Густаво. Ще й кажа.

— Кога? — попита той. Страхуваше се Мигел да не размисли и да се откаже.

— Не ме притискай — остро отвърна той. — Ще го направя, щом е възможно. Обещавам ти.

Необмислената постъпка на Густаво и Лусесита донесе неприятности на всички, но най-тежко бе положението на момичето. Непрекъснато се молеше на бог да я просветли и да я изведе на правия път. Не се тревожеше само за себе си, но и за детето, което й бе изпратил Всевишният. Не й беше леко да се отрече от любовта си, от целувките и нежностите на човека, за когото жадуваше. Стряскаше се всеки път, когато си спомнеше за случилото се, за чувствата ей към Густаво. Докато се любеха, мислеше, че ще умре от щастие. Сега бе настъпило време да плаща за грешката си. Грехът й беше голям и цял живот щеше да страда.

Най-много се изнервяше, когато къщата потъваше в тишина. Беше преживяла много и знаеше, че след затишие винаги настъпва буря.

Глава 15

Густаво не искаше да е близо до Лусесита, бягаше от къщата и прекарваше времето си с работниците. Докато се разхождаше по двора, нисък кон привлече вниманието му. Той забърза към конюшнята и завари там един от работниците да го измъчва.

— Мисли му, ако продължиш да го биеш! — предупреди той изненадания работник. — Да не съм те видял да мъчиш животните — изрече, докато галеше коня, шепнейки му успокоителни думи. Заслушан в гласа му, конят се успокои. Густаво постоя още малко при него, а сетне тръгна към постройката, която работниците ремонтираха.

— Доктор Домингес! — извика той, щом съгледа лекаря.

— Господин Гонсалвес! Как сте!

— А вие? Откъде идвате?

— Господин Наваро-Понсе е болен. Отбих се и му препоръчах да почива.

— Радвам се, че ви виждам. Не сме се срещали от година.

— Как е съпругата ви? Анхелина, нали така се казваше?

— Добра памет! — изненада се Густаво.

— Не забравям някои пациенти. Когато я видях в Сан Себастиан, бяхте още младоженци. Как е тя?

— Не е много добре. Преживя нещастен случай. Сега е инвалид.

— Много съжалявам. Това сигурно е голям удар за семейството.

— Така е, особено след случилото се преди това. Анхелина пометна.

— Госпожата е била бременна?

— Да. Не си ли спомняте? Вие установихте бременността.

— Извинете, но има някаква грешка. Веднъж прегледах госпожа Анхелина, но никога не съм казвал, че е била бременна. Господин Гонсалвес, съпругата ви не беше бременна — заяви доктор Домингес.

Густаво се задушаваше от гняв.

— Докторе, това е някакво недоразумение. Вие я прегледахте. Казахте…

— След прегледа казах само, че не може да има деца — сериозно обясни лекарят. — Господин Гонсалвес, съпругата ви е стерилна. Изненадан ли сте? Не ви ли каза? Исках да говоря с вас, но тя не ми позволи. Отстъпих пред молбата й. Беше толкова разочарована. Искаше да ви го съобщи сама.

— Сигурен ли сте, докторе? — още не можеше да повярва Густаво.

— Разбира се. Жена ви е с неразвита матка — обясни доктор Домингес. — Тя не може да забременее. Съжалявам. Мислех, че знаете — смутено изрече той. Разбра, че е направил голяма глупост, но не се разкайваше. Беше запомнил Анхелина като капризна, себична и надменна жена и се питаше какво прави с нея този симпатичен младеж.

Густаво не можеше да си намери място от яд, че е бил толкова наивен. Яхна коня си и с мрачно лице потегли за града. Потърси Емилио.

— Излъгаха ме като най-големия глупак — извика той, без да обръща внимание на знаците, които му правеше Емилио да се държи смирено. — Анхелина никога не е била бременна! Знаех, че е в състояние да направи всичко, за да постигне целите си, но да измисли, че е бременна, това вече е прекалено! Как е могла да си играе с такова свято нещо? Защо мълчиш? — извърна се той към брат си. В този миг Емилио го нервираше. — Смяташ ли, че няма достатъчно причини да се разделя с нея и да бъда щастлив с Лусесита?

— Каквото и да е сторила, ти си далеч по-грешен от нея — беше неумолим брат му. — Извършил си прелюбодеяние и отказваш да се разкаеш.

— Нима пред бог прелюбодеянието е по-грешно от лъжите? — запита Густаво. — Нямам причина да се разкайвам за любовта си. Възможно ли е да живееш с жена като Анхелина, която е готова на всичко, за да постигне целите си? Какво ти е? — Емилио мълчеше. — Ти си знаел? Защо не ми каза? Емилио, какъв брат си ти?

— Успокой се.

— Как да се успокоя? Нима не разбираш? Ти си мой брат…

— Тогава не знаех нищо. Сподели с мен преди няколко седмици — обясни брат му. — Каза ми, че не е била бременна.

— По дяволите, защо не ми каза?

— Не богохулствай в Божия дом! Не можех да ти кажа заради тайната на изповедта.

— И въпреки това направи всичко възможно да ме задържиш до нея — напомни му огорчено Густаво. — Не те интересува, че Лусесита очаква дете от мен!

— Анхелина ти е съпруга. Обвързан си с нея.

— Не започвай с тези приказки!

— Само исках… Мислех… че ще стане по-добра, ако останеш при нея.

— А Лусесита? Не си мислил за мен! Нито за нея!

— Не предполагах, че всичко ще се обърка така. Трябва да призная, че все още съществува надежда да се ожените. Да имате деца и да бъдете щастливи — проповеднически се обърна той към Густаво, което още повече го вбеси.

Густаво не беше единственият, когото бяха направили на глупак. Алваро, оплетен в лъжи и тайни, все по-често посягаше към бутилката с алкохол. Същия ден наблюдаваше двете жени, които обичаше най-много — Анхелина и Грасиела, как се подиграват с чувствата на Лусесита. Накрая не издържа и се нахвърли на Анхелина.

— Престани! Не знаеш кога да спреш.

— Какво му е на Алваро? — презрително запита тя майка си.

— Сигурно се е напил. В последно време пие всеки ден. Изглежда алкохолът му помага да изхвърли всичко от душата си — подигра се Грасиела. — После говори глупости, които никой не разбира. Погледни го как изглежда! Пие от часове.

— Пиян си — подхвърли презрително Анхелина, свикнала той да търпи всичките й капризи.

— Анхелина, всеки си има порок. Не ме укорявай за моя. Поне не вредя на никого. Само на себе си. Ти например се забавляваш, като причиняваш болка на Лусесита, присмиваш й се, измъчваш я.

— Какво те интересува?

— Интересува ме, Анхелина, нали съм ти съучастник.

— Няма да ми изневериш накрая, нали?

— Това, което вършиш, ме ужасява. Жал ми е за момичето, разбираш ли?

— Ако споменеш нещо на Густаво, няма да ти простя! Ако му кажеш, че ще се омъжи за Серхио, няма да те погледна повече! Най-добре ще е да не идваш цял ден. Рискуваме да ме издадеш, като се напиеш.

— Не ми говори по този начин — напомни й той. — Не се дръж така, моля те. Ще направя всичко за теб. Обичам те! Ти си единствената, която обичам на света! — каза й той и я прегърна.

— Пусни ме!

— Не ме отхвърляй, Анхелина. Не ме пъди. Не мога да те изоставя — молеше се той, докато го отблъскваше. Отвращаваше я. — Аз съм баща ти. Разбираш ли? Истинският ти баща — призна й той.

Глава 16

При известни обстоятелства църквата разрешаваше развод. Сред тях беше безплодието на един от съпрузите. Ако Густаво успееше да приложи документи като доказателство, съществуваше възможност бракът да бъде разтрогнат. Трябваше да разчита на помощта и поддръжката на Емилио, защото този процес понякога отнемаше дълго време. Реши да направи всичко възможно, но послуша брат си за едно: опита се да не мрази Анхелина заради злото, което му бе причинила.

Нямаше търпение. Веднага предаде всички необходими документи и настоя пред Емилио да се срещне със свещеника, натоварен да разгледа неговия случай. Отиде при него заедно с брат си.

— Извинете, ваше преосвещенство, запознахте ли се с причините? — запита Емилио.

— Да, отче Гонсалвес. Прочетох молбата. Вие ли сте духовният съветник на брат си? — попита го той. — Посъветвахте ли го да обмисли добре решението си?

— Да, ваша светлост. Брат ми не е съгласен с развода, но аз имам причини за подобна стъпка — обади се Густаво.

— Ясно, безплодието е една от причините. Вие сте млад и богат — замислено продължи свещеникът. — Съпругата ви не може да ви даде наследник. Никой няма да ви наследи.

— Простете, ваша светлост, не става дума само за безплодие. Ако само това бе причината, можех да припиша богатството си на някои добри хора, но тук става дума за лъжи и коварство. Затова искам развод — нетърпеливо му обясни младият мъж. — Съвсем случайно научих, че съпругата ми е безплодна. По същия начин разбрах, че през цялото време ме е лъгала. Осъзнах, че надеждите ми са били напразни, че се е преструвала на бременна.

— Съпругата ви съгласна ли е да се разведете?

— Няма да е толкова лесно — отвърна Густаво. — Затова ви моля да направим постъпка, която преди не е била възможна — настоя той, защото нямаше време за губене.

Доволен от постигнатото, заедно с Емилио отиде в кабинета му, но брат му не споделяше неговия ентусиазъм.

— Емилио, почакай! — опита се да го прекъсне Густаво, който не можеше повече да слуша укорите му.

— Тази сутрин изгубих доста време за разтрогването на един брак — огорчено му отвърна Емилио, — но можеш да бъдеш спокоен. След два месеца ще получим отговорът от Рим. Тогава ще можеш да бъдеш с Лусесита. Сега ме остави да работя.

— Емилио, изслушай ме.

— Искам да ме разбереш — нервно изрече той. Опитваше се да защити Анхелина. — Спасението на душата й беше в твои ръце. Трябваше да се опиташ да я промениш, да направиш от нея добър човек. Отиваш против бога, който ви е събрал.

— А ако ме е срещнал с Лусесита, за да й дам онова, което никога не е притежавала? Кой, има повече, право на щастие? Анхелина, която има всичко, но не го цени, или Лусесита, която няма нищо, но е добра и е готова да сподели с мен радостта и любовта си? Помогни ми да бъда щастлив с нея. Подай ми ръка.

— Не съм Господ.

— Разбирам, че като свещеник осъждаш постъпката ми, но като човек знаеш, че постъпвам правилно.

— Густаво, надявам се да си струва усилията. Не мисли, че с подаването на молба нещата ще приключат. Представяш ли си какво ще стане, когато Анхелина научи за молбата ти и Серхио разбере, че надеждите му са напразни. Знаеш ли, той идва при мен? Помоли ме да убедя Лусесита да се омъжи за него.

— Ще поговоря с Анхелина и Серхио — обеща Густаво. — Рано или късно трябва да изясним всичко.

— Не искам й да помисля как ще реагира Грасиела. Как ще го понесе Мигел, когато разбере заради кого изоставяш Анхелина. Знаеш ли какво поиска той от мен? Да благословя брака на Лусесита и Серхио.

— Каза ли ти датата на венчавката?

— Още не е.

— Не се тревожи, няма да е скоро.

— Откъде си толкова сигурен?

— Разговарях с Лусесита. Помолих я да почака и да вярва в мен. Обещах й да намеря разрешение на въпроса.

— Надявам се. Бог да те благослови — въздъхна Емилио. Знаеше, че на брат му ще му е нужна Божията подкрепа. Лицето на Густаво се разведри. Знаеше, че Емилио е единственият човек, който наистина желае и може да му помогне.

Когато Густаво си тръгна, брат му въздъхна. Замисли се, нервно прехвърляйки зърната на броеницата си. Почукване на вратата прекъсна размишленията му.

— Мигел… какво правиш тук? — изненада се той.

— Толкова ли е странно да дойда в църквата?

— Не те очаквах, защото все още си болен — отвърна Емилио. — Ако искаше да поговорим, трябваше да ме повикаш.

— Исках да изляза за малко и да проясня главата си. Густаво е решил да се разведе с Анхелина.

— Да, знам. Посъветвах го, но…

— Знам, че отношенията им не са добри, но се изненадах, когато Густаво лично ми каза, че е влюбен в друга. Знаеш ли коя е тя? — попита го Мигел. Емилио мълчеше. — Моля те, ти си му брат. Може би е споделил с тебе. Ако е било при изповед, явно няма да ми кажеш — бързо добави Мигел и реши да не настоява. — Разбирам. Хайде да поговорим за сватбата на Лусесита. Разбрахме се за датата. Искам ти да ги венчаеш.

— Ще ми трябва повече време, за да ги подготвя духовно. Трябва да се запише час в църквата. Не ми се вярва да стане на определената дата.

— Колко време ще е необходимо за подготовката?

— Около два месеца.

— Толкова дълго? — изненада се Мигел. — Емилио, искам церемонията да бъде скромна, в малка църква.

— Не мога да венчавам в чужда църква, съжалявам.

— Трябва да кажа на децата да почакат малко. Емилио, това е всичко засега. Благодаря ти. Довиждане.

— Довиждане. Бог да те пази.

Когато Мигел се прибра у дома, Анхелина и Грасиела се нахвърлиха върху него още от вратата. Задаваха му безброй въпроси. Той им разказа какво са говорили с Емилио.

— Не можем да чакаме. Два месеца са твърде много — възрази Анхелина.

— Така е, бързаш да се отървеш от дъщеря ми, нали? — иронично попита баща й.

— Как може да говориш така? Нали обещах да се държа добре с нея.

— Изненадва ме нежеланието на дъщеря ти да се венчае бързо — обърна се към него Грасиела. — Не разбирам защо толкова държиш да ги ожени Емилио.

— Така искам.

— Глупости, Лима е пълна с църкви и свещеници. Два месеца са много дълъг срок и… За бога, пак ли ти прилоша?

— Не, нищо ми няма. Мина ми. Ще отида да си почина.

— Не трябваше да излизаш. Остави аз да се погрижа за всичко, скъпи. Няма да съжаляваш. Колкото по-бързо се извърши тази венчавка, толкова по-добре ще е за всички. Хайде, ще те изпратя до стаята.

— Не, Грасиела, мога да вървя и сам — отказа й той. — Що се отнася до сватбата, оставям нещата в твои ръце. Направи каквото смяташ, че е редно — предаде се Мигел, а жена му се зарадва, тъй като всичко беше готово. Безпокоеше я само този проклет срок от два месеца, през който плановете им можеше да се променят.

Анхелина също очакваше с нетърпение тази сватба. Използваше всеки свободен миг да отиде при баща си.

— Скъпи татко, как си, как се чувстваш? — преструваше се на загрижена Анхелина.

— Добре, детето ми.

— Не трябва да стоиш сам в стаята си. Лекарят каза, че можеш да ставаш.

— Права си. Отдавна не си идвала да ме видиш — укори я той.

— Извинявай, но сме заети с подготовката на сватбата.

— Приближи се. Доволен съм, че си щастлива.

— Много си сериозен. Да не се е случило нещо?

— По-добре е веднага да ти кажа. Става дума за Густаво.

— Какво е станало?

— Анхелина, той настоява за развод. Ще говори с адвокатите си, за да нямаш материални затруднения. Не иска нищо да ти липсва. Адвокатът му ще те повика. Недей да утежняваш положението — помоли я баща й.

— Татко, не искам. Не искам! Няма да му върна свободата! Той ми принадлежи. Ще бъде мой до края на живота. Няма да се срещна с адвоката. Ако Густаво не смее да се появи лично, то това е, защото знае, че ме наранява.

— Скъпа, успокой се. Тогава ще поговорим.

— Отказвам да говоря по този въпрос. Никой няма да ме убеди да променя решението си.

— Време е да свикнеш с мисълта, че ще се разведете — посъветва я Мигел. — Разбери, бракът ви вече не съществува. Няма смисъл да задържаш Густаво насила. Прояви достойнство.

— Татко, толкова съм нещастна — заплака Анхелина. — Осъдена съм да остана в тази инвалидна количка. Нима на Густаво не му е жал да ме гледа неподвижна?

— Анхелина, не говори така. Караш ме да страдам.

— Ами моите страдания? — възкликна тя. — Трябваше да ме защитиш и да не му позволиш да ме остави. Това трябваше да сториш.

— Не ме укорявай. Тежко ми е да говоря по този въпрос.

— Кажи му, че не си говорил с мен, че не съм пожелала да те изслушам.

— Ще се опитам да спечеля малко време — обеща й той. — Сватбата на Лусесита ще е добър предлог. Нейната сватба и твоят развод са от голямо значение за мен. Трябва да ти призная, че съм много разтревожен и развълнуван. Ще кажа на Густаво — реши Мигел.

— Не, остави. Не мисли повече за това. Ще разговаряме на спокойствие след сватбата — каза Анхелина.

След преживените днес емоции Мигел се чувстваше изтощен.

— Успокой се, ще ти прилошее. Знам, че искаш да ми помогнеш, но ти си ми най-скъп. Вземи си лекарството — бързо му напомни тя. — Това ли беше?

— Да, това е лекарството — уморено изрече Мигел. — Моля те, повикай Мирта.

— Не е нужно, татко. Ще ти го дам аз. Кой би се погрижил по-добре за теб от родната ти дъщеря, която те обича? — гласът й беше нежен, но по очите й личеше, че замисля нещо подло.

— Анхелина, три лъжички.

— Добре, татко. Три лъжички. Заповядай, татко. Изпий лекарството.

— Днес е много, горчиво — отбеляза той.

— Изпий го. Ще ти стане по-добре, ще оздравееш. Така… сега се успокой и си почини. Удобно ли ти е?

— Да, дъще. Благодаря за всичко. Добре го измисли как да спечелим време — прошепна Мигел и започна да губи съзнание. — Ако не искаш… надявам се да не възрази. Ще протакаме развода.

— Да, татко.

— Ще му кажа, че Лусесита се омъжва. Няма да си помисли, че ти… — шепнеше той. Главата му клюмна на възглавницата.

— Почивай си, татко — пожела му Анхелина. — Поспи…

Остави го едва когато се увери, че е потънал в дълбок сън. Върна се в стаята си, заключи вратата и с облекчение се изправи. Седна на фотьойла, затвори очи и започна да мечтае за Густаво.

Стресна я почукване на вратата.

— Анхелина — чу тя гласа на Алваро. — Мога ли да вляза? Само за миг?

— Влез — покани го тя.

— Дойдох да…

— Не ми повтаряй онова, което ми каза. Знам, че е вярно. Ти си мой баща. Избра неподходящ момент, за да ми разкриеш тази тайна. Разбираш ли защо не реагирах?

— Сигурно ти е тежко, защото не си дъщеря на богат и уважаван човек, а на беден адвокат и алкохолик. Пия, защото не мога да понасям самотата. Разбираш ли какво е да си близо до детето си, но да не смееш да му кажеш, нито да го целунеш? Анхелина, ти си част от мен. Моя кръв и плът. Понякога изпитвам лудо желание да те прегърна.

— Каза ми го — Анхелина с безразличие изслуша изповедта му. — Доволен ли си? Сега си върви. Не желая да те виждам. Искам да забравя, че си мой баща. Не си ми нужен.

— Анхелина, умолявам те. Не се дръж така с мен.

— А как? Какво очакваш?

— Не разбираш ли, че те обичам? Обичам те повече от всичко на света. Бих пожертвал всичко. Дъще… — нежно изрече той.

Анхелина се стресна.

— Моля те, не започвай с тези глупости…

— Кажи ми, че поне малко ме обичаш. Поне сега, когато знаеш, че не Мигел, а аз съм твой баща.

— Да не мислиш да му кажеш? — заплаши го тя. — Никой не бива да узнае. Няма да изгубя положението и наследството си. Разбра ли? Трябва да мълчиш. Обещай ми — гледаше го право в очите Анхелина.

Когато той си тръгна, тя внимателно се заслуша в шумовете, идващи от къщата. Сега Мигел я интересуваше повече от Лусесита.

— Няма да се събуди — стигнаха гласове до нея. Тя бе доволна. — Сякаш не е заспал както обикновено, а е припаднал. Не разбирам, да не му е прилошало?

— Не, пулсът му е нормален. Не е в безсъзнание, наистина спи — обясни Мирта на доня Мария.

— Не е ли малко странно? Да повикаме лекар.

— Смятам, че е добре, но…

— Да почакаме. Дали не е от лекарството?

— Не, престанах да му го давам, вече не му е необходимо.

Анхелина ликуваше в стаята си. Престори се на заспала.

На другия ден Анхелина загрижено разпитваше за здравето на баща си.

— Мирта, как е татко? Събуди ли се?

— Да, но е замаян. Колкото и да ти е неприятно, ще се оправи от този „странен сън“ — изтъкна Мирта. — Това е още една тайна, за която ще трябва да заплатиш.

— Престани, Мирта. Докога ще ме изнудваш?

— Успокой се. Близо сме до победата, която зависи от нашето мълчание. Най-вече от моето.

Приготовленията за сватбата бяха приключили. Отец Франциско се съгласи да извърши церемонията в църквата „Света Ана“. Грасиела бе направила всичко по силите си, за да може по-бързо да изгони Лусесита от къщата си. Заедно с подаръците й беше подготвила и скромен чеиз.

— Явно на госпожата много й се свиди — ядоса се Фефа, когато разгледа чеиза.

За всяко момиче сватбата трябва да е най-щастливият ден в живота, а на лицето на Лусесита бе изписана тъга. Повтаряше си, че бог е решил всичко да завърши така. За нея не беше наказание, че ще се омъжи за Серхио, а че трябваше да се отрече от любовта си до, края на живота. Няколко думи, клетва, и щеше да стане съпруга на Серхио.

— Не мога да повярвам, че мама се справи толкова бързо с всичко — чудеше се Анхелина. — Постигна онова, което искаше. Трябва да призная, че го направи толкова добре, както бих го направила и аз.

— Кръвта вода не става — иронично й подхвърли Мирта. — Сега знам на кого си… Да кажем, че си толкова пресметлива.

— Благодаря, Мирта. Ще го приема като комплимент. Не можеш да отречеш, че е много способна.

— Несъмнено двете много си приличате. Надявам се да съм поканена. Няма да ми откажеш да ми дадеш на заем някоя рокля или бижу, нали?

— Не, избери си каквото пожелаеш. Отвори гардероба и си избери, но ще трябва да обясниш защо носиш мои неща. Естествено, ще видим… Ще кажем, че бедната ми болногледачка не е имала подходяща рокля. Толкова съм добра, че съм ти предложила една от моите. Вземи каквото искаш, Мирта. Аз ще бъда истински ангел.

— Не се тревожи, няма да взема нищо твое. Напомням ти, че трябва да решиш как ще ме възнаградиш. Колкото повече време минава, толкова повече тайни имаме. А това струва пари, Анхелина.

Никой не обръщаше внимание на Мигел, който все още не се бе възстановил. Имаше световъртеж, но в деня на сватбата трябваше да стане от леглото.

В деня на сватбата всичко се развиваше добре за Анхелина. Когато изпрати Алваро да занесе букета на Лусесита, той се сблъска с Густаво в коридора.

— Здравей. Какви са тези цветя?

— За Анхелина — обясни Алваро.

— Има ли някаква особена причина? — поинтересува се съпругът й.

— Не, просто обича цветята.

— Алваро, изслушай ме. След като си тук, бик искал да ти кажа нещо. Ти си баща на Анхелина и имаш право да знаеш. Направих постъпки за развод във Ватикана. Замълчи и ме изслушай. Емилио ми каза да не говоря за това, но от тебе не мога да го скрия.

— Густаво, няма да успееш. Това е невъзможно — възрази Алваро.

— Така е, но се надявам да успея. Трябва да се погрижим за издръжката на Анхелина, нужна ми е помощта ти.

— Можем да започнем днес — съгласи се Алваро, използвайки случая да го отдалечи от къщата. — Какво ще кажеш?

— Днес? — учуди се Густаво. — Благодаря. Очаквах, че ще си разочарован.

— Това няма значение, щом си взел решение — отвърна той.

— Да, искам разводът да приключи бързо. Трябва да бъда свободен, за да отведа Лусесита далеч оттук.

— Добре, така да бъде. Ела с мен да съставим и напишем документа.

— Ще тръгнем с моята кола — покани го Густаво. — Матео я е приготвил. Добре, ами букета? — подсети го той.

— О, да. Отивам да й го занеса, няма да се бавя много — обеща Алваро, доволен, че е намерил предлог да отведе Густаво в деня на сватбата.

Никой не мислеше за Лусесита. Тя беше само пионка в играта им. Когато тръгнаха от къщата, нямаше песни, младоженката беше тъжна, а младоженецът — смутен. Сякаш не се радваха на щастието им. Когато стигнаха в църквата, свещеникът все още не беше дошъл.

— Добър ден — всички си отдъхнаха, когато той най-после пристигна.

— Добър ден, отче.

— Нека младите да се приближат.

— Татко, повикай ги! — нервно и възбудено прошепна Анхелина на Мигел. — Отецът не може да чака дълго.

— Свещеникът е зает. Не може да губи време — рече Грасиела.

— Не се притеснявайте, госпожо Мендоса. Можете да разполагате с църквата цял ден.

— След венчавката ще се снимаме всички заедно — заяви тя. — Най-близките и младоженците.

— Едва чакам да се отърва от тези простаци. Кога ще свърши всичко? — недоволстваше Анхелина.

— Защо Алваро не дойде? — разпитваше Мигел. — Нито Густаво?

— Познаваш го много добре — оправда Анхелина съпруга си. — Не обича подобни събития.

— Бих казал, че не е много любезно от негова страна — подигравателно изрече Мирта. — Защо ли се бави венчавката?

— Мирта, не се тревожи — увери я Анхелина. — Алваро си знае работата.

През това време файтон с двама пътника препускаше през града. Матео удряше конете с камшика като луд.

Сватбарите започнаха да се притесняват. Свещеникът бе пристигнал, но булката се бавеше. Анхелина бе изнервена, Грасиела уплашена, а Мигел не разбираше какво става. Когато осъзна, че сватбата може да се осуети, той бързо отиде при колата, в която бяха оставили булката. Лусесита беше изчезнала.

Лусесита не желаеше другите да си играят с живота й. Мълчеше и внимателно наблюдаваше какво става около нея у дома, съгласяваше се с всичко, но накрая отказа да приеме ролята, която й бяха определили, и избяга.

Решиха, че се е върнала на село и Густаво веднага замина за Сан Себастиан. Обаче когато стигна в имението, го очакваше голямо разочарование. Не я намери там. Беше изминал един ден, а той нямаше новини от нея.

Напрежението в къщата и бягството на Лусесита спомогнаха още една истина да излезе наяве. Всички се караха помежду си, обвиняваха се един друг за случилото се. Мигел за пръв път укори Анхелина. Тя загуби самообладание и му заяви, че той не й е баща. Последиците от постъпката й бяха ужасни. Грасиела беше отчаяна. Толкова години беше пазила тайната, а Анхелина разруши всичко за един миг. Не им оставаше нищо друго, освен да останат верни на себе си и да отричат. Но Мигел вече не им вярваше. Беше сигурен, че Анхелина е казала истината. Не желаеше да я вижда и отбягваше Грасиела. Беше отчаян, като гледаше как всичко около него се руши. Осъзна, че хората, които обичаше, не заслужават любовта му, че през цялото време са го мамили. Единственият приятел, който му остана, бе Алваро. Вярваше му и му доверяваше всичко.

— Реагираш така заради Лусесита — каза адвокатът.

— Не. Загрижен съм за нея, но не е там работата.

— А за какво тогава? Кажи ми, може би ще мога да ти помогна.

— Никой не може да ми помогне.

— Толкова ли е ужасно?

— Най-страшното, което би могло да се случи. Нещо, от което едва не полудях. Изпитвам срам и болка. Не желая никой друг да узнае, но на теб ще ти кажа. Става дума за Грасиела и Анхелина. Открих, че Анхелина не е моя дъщеря — призна Мигел. — Не мога да повярвам, че едва сега разбрах.

— Как научи?

— Анхелина ми каза. После се опита да отрече, но съм убеден, че е истина. Убеден съм. Сега всичко ми се изясни. Омразата, която изпитваше към Лусесита, начина, по който се държаха с нея. Грасиела я обиждаше и унижаваше. С какво право? Тя е извършила нещо много по-ужасно. Подхвърлила ми е детето на друг. Гордеех се с Анхелина, а се срамувах от Лусесита. Изоставих я и дадох всичко на другата, взимайки я за родна дъщеря. Алваро, разбираш ли? — отчаяно го питаше Мигел. — Разбираш ли в каква ситуация съм попаднал? Остава да разбера с кого ми е изневерила Грасиела. Кой е този нещастник? Грасиела отказва да каже. Ще я принудя. Заклевам се, че ще я накарам да ми каже името му. Трябва да узная.

— Мигел, не я разпитвай. Аз съм този човек — тихо изрече Алваро.

— Ти? Какво говориш, Алваро! Това да не е някаква шега?

— С такива неща човек не се шегува — напомни му той. — Говоря ти сериозно. Казах ти, защото предположенията ще те измъчват повече от истината. Накрая сигурно ще се усъмниш в мен, а аз съм най-добрият ти приятел.

— Не е възможно? Ти? — заекна Мигел.

— Да, аз. Аз съм бащата на Анхелина.

— Ти, който съм приел в къщата си като роден брат? Нещастник!

— Само веднъж злоупотребих с доверието ти, но… Продължих да идвам заради дъщеря си. Само да съм близо до нея — опитваше се да му обясни Алваро.

— Престани с тези лъжи! Не ти вярвам.

— Мигел, заклевам се. Повече никога не е имало нещо между нас. Само един път.

— Няма извинение за постъпката ти.

— Смяташ, че не съм се срамувал ли? Платих скъпо за тази необмислена постъпка.

— Заслужаваш да те убия — извика Мигел.

— Прави каквото искаш, Мигел, няма да се защитавам. Има нещо, което не знаеш. Когато се запозна с Грасиела, тя беше моя годеница. Щеше да се омъжи за мен — призна Алваро. — Бяхме сгодени от няколко месеца. Ти не знаеше. Започна да я ухажваш, а тя ти го позволяваше. Един ден ми призна всичко. Искаше да й върна свободата. Помоли ме да не ти казвам. Исках да е щастлива, така че се съгласих да мълча и се отрекох от любовта си. После се оженихте. Ти си остана същият, какъвто си беше — мамеше я с други жени. Тя те напусна, когато узна за похожденията ти. Беше полудяла от ревност и намери утеха при мен.

— Тогава ли се случи. Когато избяга от дома. Бяхме разделени известно време — спомни си Мигел.

— Мигел, само тогава бяхме заедно. Сгрешихме, но вината беше твоя. Исках да ти кажа още тогава. Исках да бъда искрен с теб, да ти призная за случилото се. Грасиела не ми позволи. Може би, за да не те загуби. Когато те напусна, осъзна, че не може да живее без удобствата, на които беше свикнала. Разбираш ли, Мигел? И двамата сме нейни жертви. Страдах много. Повече от теб. Ти едва сега научаваш горчивата истина. Аз трябваше да пазя тайната с години. Гледах как дъщеря ми расте, без да мога да я целуна. Задоволявах се с трохите от нейната любов. Агонията ми беше по-продължителна и ужасна от твоята. Разбираш ли, Мигел? На кого беше нужна моята жертва? Анхелина не ме обича. Изхвърли ме от къщата, когато узна, че съм й баща, и когато предупредих Густаво за злините, които искаха да причинят на Лусесита. Ти също няма да ми простиш — отчаяно изрече той.

Сломен и тъжен, Алваро напусна дома на Мигел.

Веднага след този разговор Мигел получи пристъп. Отказваше всякаква помощ и не пускаше никого в стаята си, докато един ден доня Мария не го намери в безсъзнание на пода. Анхелина и Грасиела дотичаха веднага, но госпожа Мария им забрани да влязат. Пусна вътре само лекарят.

— Какво се е случило? Още един пристъп? — бързо попита доня Мария.

— Ако беше така, щяхме да вземем мерки — въздъхна лекарят. — От прегледа бих предположил, че има силна тахикардия. Трябва да проследя сърдечния му ритъм в продължение на двадесет и четири часа.

— Тогава какъв е проблемът?

— Ударите са нормални, но трябва да се съвземе. Къде е болногледачката? — попита той.

— Не дойде.

— Не искам да го оставям сам. При него трябва да има сестра, която да следи реакциите му, да се грижи за него. Възможно е силни вълнения да са предизвикали тахикардията. Мигел трябва да се пази от неприятности и проблеми.

— Имаше пререкание с Грасиела и Анхелина. Беше много развълнуван — припомни си доня Мария.

— Трябваше да му спестите вълненията. Всяка емоция може да му навреди.

— После забелязах, че е нервен и загрижен.

— Предупредих ви. За какво се препираха, ако мога да запитам?

— Не знам точно. Анхелина ми разказа някакви истории, но се съмнявам, че има нещо сериозно. Синът ми не ми каза нищо — призна госпожа Мария. Молеше се на бога нещастието да напусне техния дом. Размишляваше за случилото се през последните няколко седмици. Лусесита беше изчезнала, Мигел беше болен, Густаво беше заминал. Всички бяха изнервени, а тя не можеше да помогне на тези, които обичаше и искаше да бъдат щастливи.

Анхелина и Грасиела не можеха и да предположат, че едва избегнаха опасността да бъдат изхвърлени от къщата. Изненадващият пристъп на Мигел му попречи да го стори.

Анхелина приготви още една лечебна напитка за любимия си баща. Изчака баба си да се прибере в стаята и отиде при Мигел.

— Толкова години ме е… Как не съм забелязал? Трябва да си вървят! — непрестанно бълнуваше той. — Алваро, защо го направи? Разбрах всичко! Не я искам! Не я искам тук!

— Татко… — повика го Анхелина. — Изпий лекарството си, татко.

— Не… — съпротивляваше се той.

— Пий, скъпи татко — убеждаваше го тя загрижено. Всичко вървеше по плана й, но внезапно Мирта влезе в стаята.

— Права бях, когато предположих, че вие сте виновна за странното му състояние. Тогава искахте само да го приспите. Сега сте решили да го убиете! — Мирта не искаше като болногледачка да бъде обвинена за смъртта на Мигел. Бързо грабна чашата от ръцете й.

— Мълчи! Никой не трябва да узнае! Никой!

— Вие сте луда! Аз щях да понеса последствията, а не вие. Кой би помислил, че дъщерята ще убие баща си?

— Казах ти да мълчиш! Да не си посмяла да ме предадеш!

— Анхелина, плашите ме. Във вас няма нищо, човешко. Вие сте най-ужасното създание, което съм виждала. Жена, която се преструва на ангел, а всъщност е истински дявол. Ако отново се опитате да сторите нещо на баща си, лично аз ще ви обвиня. Разбрахте ли? Ще ви предам. Нямам намерение да лежа в затвора, докато вие харчите наследството му. Ако се опитате, ще ви разкрия пред всички и ще кажа, че не сте инвалид. Предупредих ви — студено изрече Мирта. Тя също не беше ангел, но това, което вършеше Анхелина, я отвращаваше. Омръзнали й бяха сплетните на Анхелина. Трябваше да предупреди доня Мария да внимава с нея.

— Предупреждавам ви, не бива да й се доверяваме. В никакъв случай не я допускайте в стаята на господин Мендоса. Знаете, че аз отговарям за него. Ако се случи нещо с господина, ще искат обяснение от мен. Запомнете, в тази стая можем да влизаме само ние двете. Разбрахте ли? — попита още веднъж тя.

Доня Мария отстъпи пред изискванията на Мирта. Беше уморена, но трябваше да намери сили, за да помогне на Мигел. Затова се държа грубо с Анхелина и Грасиела, които я посетиха, преди внучката й да отиде да подпише документите за развод с Густаво.

— Внучката ви ще се развежда. Тъжно е, нали? — превземаше се Грасиела пред госпожа Мария. — Винаги сте ни казвали, че бракът е свещена връзка за цял живот.

— Когато любовта е в основата на брака, когато домът е щастлив, когато се родят деца… — възрази й тя. — Съпрузите са свързани духом и телом. Но ако бракът е една пародия и всеки върви по своя път, без разбиране и нежност, такъв брак не изпълнява божията заповед и е лишен от смисъл. Превръща се в лицемерна и лъжлива връзка.

— Търсите оправдание за онази отвратителна Лусесита — прекъсна я Анхелина нервно, защото бе загубила доверие в доня Мария. — Не ви интересува как ще ми се подиграват, как ще страдам.

— Не си единствената, тя също страда.

— Не я превръщайте в жертва. Тук само аз съм такава. Мен трябва да съжалявате, а не нея, бабо. Аз съм законната ви внучка, а не онова копеле!

— Анхелина, съчувствам ти, но ти лъжеш и мамиш, за да постигнеш целите си — напомни й доня Мария.

— Не ме обвинявайте. Мълчете, ако няма какво да ми кажете — грубо извика Анхелина.

— Анхелина, трябва да ме уважаваш! Аз същ ти баба!

— Ядосвате ме — понижи глас тя. — Вместо да ми помогнете, вие се превърнахте в неприятел.

— Не съм ти враг, а се старая да бъда справедлива. Много години робувам на капризите ти. Правех всичко, за да ти угодя. Мислех, че си добра. Човек не бива да причинява зло, защото накрая получава наказание.

— Значи съм си заслужила това? — иронично запита Анхелина.

— Може би.

— Почакайте, бабо. Изслушайте ме! — извика тя след възрастната жена, която се оттегли отвратена от думите й.

— Не искам да гледам омразата в очите ти, задушавам се от нея. Причиняваш ми болка. Преди поне умееше да я прикриваш. Сега не се и опитваш — отвърна доня Мария.

Разводът на Густаво протичаше извънредно гладко. Накрая Анхелина се съгласи да подпише. Всички смятаха, че тя ще се бори и че ще постави непоносими условия, но не беше така. Тя изглеждаше сломена. Седеше кротко в инвалидната количка. Не ги прекъсваше и не правеше сцени. Явно се бе променила много по време на развода. Беше се превърнала в нежна и беззащитна жена. Всъщност това беше само привидно. С промяната на поведението си се опитваше да го принуди да се върне при нея.

Щом отвори очи на следващия ден, пак си беше старата Анхелина.

— Добро утро. Закусихте ли? — попита я Мирта.

— Да, чакам те да ми помогнеш.

— Анхелина, моля ви — извърна се болногледачката, която губеше търпение. — Защо продължавате с тази комедия? Престанете да се преструвате на инвалид. Баба ви е при Мигел, а госпожа Грасиела още спи. Никой няма да ви изненада.

— Подай ми дрехите.

— Не, уморена съм. Вземете си ги сама — отказа й Мирта.

— Омръзна ми твоето неподчинение.

— Хайде, тайните ни превърнаха в добри приятелки. Ние сме приятелки, нали? Разбираме се чудесно. Да не ви е лошо от вчерашната среща? — изпробва търпението й тя. — Беше тежък ден за вас. Как мина подялбата при адвоката?

— Добър въпрос. Какво искаш да научиш? Че съм се забавлявала ли?

— Бих искала да гледам през ключалката. Как се държа Густаво?

— Добре. Не мога да се оплача. Беше много щедър.

— Прекрасно, поздравявам ви. Ще преживеем с неговата щедрост като добри приятелки.

— Искам него.

— Изгубихте го, скъпа. Изглежда, Лусесита ще ви го отнеме.

— Как е баща ми?

— Беше спокоен през нощта. Беше на система по лекарско предписание, сега му дадох успокоително.

— Мирта, преди малко спомена, че сме приятелки, че се разбираме чудесно. Искам да поговоря с теб за нещо много важно.

— Какво ми предлагате?

— Остави го да умре.

— За всяко престъпление има мотив, но не мога да разбера вашия — искрено призна Мирта. — Вие сте болна.

— Не ме анализирай, а помисли за предложението ми. Не искам да правиш нещо, просто да не предприемаш нищо. Какво би станало, ако не си вземе лекарството след един час или след два? — разпитваше Анхелина. — Това не е престъпление, нито оставя следи, нали? Никой не би предположил нещо. Ще решат, че е небрежност, а това не може да се докаже.

— Какво ще спечеля от играта?

— Цялото наследство ще премине в мои ръце, Мирта — лъжеше Анхелина, за да я убеди. — Цялото, непокътнато… — шепнеше замечтано тя. — Помисли си, Мирта. Ще е лесно. Кажи ми цената си.

— Имам желание и нямам скрупули, но не съм готова за това. Страх ме е. Ужасява ме омразата ви към Лусесита.

— Нима нямам причини да я мразя? Отне ми съпруга и парите — тихо отвърна господарката с широко отворени очи. Струваше й се, че всичко се нарежда добре. Изглежда щеше отново да успее, защото чу гласа на Густаво пред вратата си. Бързо придаде на лицето си тъжен вид. Представлението можеше да започне.

— Моля те, не искам да ти навредя. Не се вълнувай заради мен. Предадох се в божиите ръце. Разбери ме, Густаво, в подобни ситуации жената се чувства слаба и безсилна. Сега разбирам колко е важно да има мъж в къщата. Преди тук бяхте ти, татко… Знаеш ли, не мога да престана да го наричам така. Твърде много години го обичах като баща. Помисли си, ако умре, кой ще се погрижи за всичко?

— В такъв случай разчитай на мен.

— Не, скъпи. Не бих искала да те тревожа. Вече не си длъжен. Имаш нов живот, ново щастие.

— Анхелина, този нов живот още не е започнал. Що се отнася до Мигел, с удоволствие ще направя всичко.

— Благодаря, Густаво, за разбирането.

— Анхелина… — тихо изрече той. Предположи, че това, което иска да й каже, ще й причини болка. — Доня Мария знае ли, че Алваро е твой баща?

— Защо питаш? — уплаши се тя.

— Видяла се е с Алваро. Той знае, че тя се съмнява, но нямал смелост да си признае. Помоли ме аз да й кажа.

— Ще й кажеш ли?

— Не знам. Смятам, че не би трябвало повече да я лъжем, но се чудя дали сега е подходящият момент. Анхелина, моля те…

— Казах ти, готова съм да изстрадам каквото трябва. Не се грижи за мен — отвърна тя, предполагайки, че той ще се върне и ще я защити.

Анхелина отчаяно молеше Модеста да й даде някаква информация за Лусесита. Първия път готвачката я отблъсна с презрение. Ядосана, разочарована и уплашена за съдбата си, Анхелина се опита да я изгони, но доня Мария й попречи. Тя ценеше високо Модеста.

Въпреки че Модеста се стараеше да не показва чувствата си, Серхио веднага позна, че се е случило нещо неприятно. Опита се да разбере истината, но майка му нищо не каза.

— Не й стига, че е неподвижна, горката. — Модеста все още намираше оправдание за държанието на Анхелина.

„Преструва се, че е инвалид — помисли си Серхио, защото я беше видял как става от инвалидната количка. — Бих искал да разкрия лъжата й, но как да го направя?“

Беше ядосан на Анхелина и против всички правила се вмъкна в стаята й.

— Добър ден, госпожице — учтиво поздрави той.

— Какво търсиш тук? Как се осмеляваш?

— Дойдох да поговорим. Сигурен съм, че ще се заинтересувате.

— Няма за какво да говорим — сряза го Анхелина. — Сигурно осъзнаваш факта, че майка ти вече не работи в тази къща.

— Не исках да ви ядосам — отвърна Серхио. — Съжалявам само, че не можете да се помирите.

— Не ме съжалявай. Не се дръж непристойно, много си беден за подобно нещо.

— Не се сърдете. Вярвам, че ви е много тежко. Аз имам здрави крака, мога свободно да се движа. Сигурно е ужасно да стоиш в инвалидна количка. Не можете да се изправите, нали?

— Защо ми задаваш такива глупави въпроси?

— Така е, глупави са — бързо се съгласи Серхио. — Чух, че мама е имала проблем, защото е защитила Лусесита. Интересували сте се къде е. Защо я търсите? И вие ли искате да си отмъстите? — лукаво я попита той, преструвайки се на заинтересуван, на готов да се превърне в неин съучастник.

— Знаеш ли къде е тя?

— Не, но бих могъл да разбера. Ние с вас имаме много общи неща. Не мога да забравя обидата, която тя ми нанесе.

— Убедена съм, че още я обожаваш. Нея всички я обичат.

— Опитах се да съм добър, но всичко си има граници. Помислете си как съм се почувствал, докато я очаквах прел олтара. Какъв глупак съм бил. Повече няма да се примирявам. Искам баща ви да се оправи — добави той, преди да излезе от стаята й.

„Значи наистина иска да й отмъсти. Мрази я. И защо не? Лусесита се подигра с него. Вероятно сега той изпитва безсилие, ревност, ярост. Много добре познавам тези чувства. Мога да му се доверя“ — размишляваше Анхелина.

Но Серхио искаше да отмъсти на нея за униженията и разочарованията, които бе изпитал. Две години Анхелина мамеше всички около себе си, че е неподвижна. Манипулираше хората. За да задържи съпруга си, се беше нахвърлила и върху майка му. Затова той искаше да я разкрие пред всички, да я накара да стане от количката. Необходима му беше примамка и това щеше да бъде Лусесита.

Да, точно тя. Невинната, нежна Лусесита, която работеше, за да се изхранва. Лусесита, която докосваше с нежност бебешките дрешки, които не можеше да купи. Лусесита, която накрая Густаво откри.

— Колко много те търсих! — прошепна той. — Смятах, че никога няма да те намеря! Обиколих всички шивашки ателиета. Казаха ми, че те няма, че ти е прилошало. Тревожех се, мислех, че… Бебето… — загрижено попита той.

— Не, всичко е наред.

— Усещаш ли го?

— Густаво, моля те! — възкликна тя.

— Защо избяга от мен? Защо си отиде? Какво ли не си помислих! Сега съм спокоен, единственото, което искам, е да те прегърна, да те погаля.

— Недей, Густаво!

— Защо, Лусесита?

— Не разбирам. Как ме откри? Защо ме търсиш?

— Но…

— Тръгвай си. Моля те, не се връщай повече тук? Умолявам те, Густаво, забрави ме! — твърдо изрече Лус Мария. Любовта за нея беше красива като песента на птица, като залеза на слънцето, но двамата с Густаво не можеха да бъдат заедно. Всички щяха да страдат. Не желаеше да причини мъка на никого.

— Трябва да помислим за нас. Колко пъти трябва да ти го повтарям?

— А ти не разбираш ли, че ни разделят много неща?

— Няма значение. Остави на мен, ще реша проблемите. Повярвай… — помоли я той.

— Не, не. Татко е болен. Не искам още неприятности! Какво му казахте, като си отидох? Как го понесе? Отново ли се разболя. Знаех си… — извика Лусесита. — Аз съм виновна.

— Не е вярно. Чуй ме. Баща ти понесе добре истината.

— Истината ли?

— Казах му, че се обичаме. Когато отидох в църквата, той беше като обезумял. Аз не издържах и му казах всичко. Заявих му, че те обичам и че очакваш дете от мене. След това напуснах онази къща завинаги.

— И продължаваш да твърдиш, че не се е разболял заради това? Всички в тази къща страдат заради мен. Трябва, да си тръгнеш. Не се връщай повече! Махни се от живота ми! — упорито повтаряше тя.

— Изслушай ме. Никога няма да се разделим. Разбра ли? Никога повече! Говорих с Мигел и той ни разбира.

— Тогава за какво се е ядосал?

— Заради други неща, които нямат връзка, с нас.

— Кажи ми, какви неща? — настоя тя.

— Не, не сега. Искам да те взема оттук. Може ли? Искам да те отведа някъде, където да си спокойна, докато се разрешат всички въпроси, и се венчаем.

— Не говори такива неща. Това никога няма да стане.

— Чуй ме, не искам да се караме, но това дете е и мое. Не можеш да го задържиш за себе си.

— Знам, прав си. То е част от теб. В него тече твоята кръв. Не мога да ти отнема детето. Ще го виждаш, когато пожелаеш, но няма да ти стана съпруга. Ще ме виждаш само като майка на детето си, нищо повече.

— Лусесита, какво се опитваш да ми кажеш?

— Ти принадлежиш на Анхелина.

— Искаш ли да научиш нещо? Оставих част от имотите си на Анхелина, развеждаме се.

— Не можеш да я изоставиш, Густаво. Не можеш! Дори и да се разведеш!

— Вече го направих. Разведох се с нея. И няма да се върна там.

— Помолих те да не го правиш. Колко те молих! Нима смяташ, че бих могла да отнема съпруга й? Знам, че те обича, че си й нужен. Не забравяй, че е моя сестра.

— Това ли те притеснява? Това ли ти пречи да бъдем щастливи? Чуй ме внимателно. Анхелина не е твоя сестра. Ти си единствената дъщеря на Мигел! — извика той. — Може да ти се струва невероятно, но е истина. Няма никаква кръвна връзка между теб и Анхелина. Не бих те излъгал, много лесно може да се докаже. Бащата на Анхелина е… Алваро. Това е дълго пазена тайна. Грасиела го е крила дори от дъщеря си, но тя е разбрала.

Това е причината за болестта на баща ти! Когато го разбра, състоянието му се влоши.

— Не! Не, аз… — заекваше Лусесита. — Изглеждаше толкова… госпожа Грасиела винаги говореше за уважение и морал. Не разбирам как е могла да го направи.

— Това е дълга история — въздъхна Густаво. — Двамата с Алваро са се обичали, преди да се запознае с Мигел. Но баща ти я привлякъл с парите си, с положението си и тя бързо се омъжила за него.

— А Анхелина?

— Това се е случило по-късно. Грасиела и Мигел се скарали и тя си тръгнала. Отишла при Алваро да я утеши. След това се сдобрила с Мигел, но не е знаела, че е бременна. Когато е разбрала, е замълчала. Това са човешки слабости — с разбиране продължи Густаво. — Това, което не може да се прости, е лъжата.

— Господин Алваро ми се струва добър човек — отбеляза Лусесита.

— Винаги е бил влюбен в Грасиела. Цял живот е бил нейна жертва. Анхелина не ти е сестра. Има ли причина да се жертваш за нея?

— Густаво, тя е болна. За мен това е основателна причина.

— Трябва да проявим егоизъм, за да запазим това, което е между нас, трябва да се борим с Анхелина. Знам, че ти е тежко, но аз мога да го сторя. Познавам те, ти си добра, няма да можеш да се пребориш. Ще изпиташ съжаление, когато я видиш в инвалидната количка.

— Няма значение дали ми е сестра или не. Не мога да навредя на инвалид — заяви Лусесита и настоя той да си върви.

Густаво се подчини, но не промени решението си. Каза на кочияша да го закара при Модеста и доня Мария. Надяваше се, че те ще успеят да убедят Лус Мария да се върне при него.

Тя беше организирала скромния си живот без него. Шиеше сама дрешки за бебето и помагаше на монахините като болногледачка, за да се прехранва. Постоянно се молеше на бог да й даде сили, за да не е слаба и да не съгреши отново. Молеше се детето й да е добро и то да й бъде утеха.

Глава 17

Състоянието на Мигел постепенно се подобряваше. Изпитваше само леко затруднение при дишане, но докато спазваше съветите на лекаря, щеше да се почувства добре. Трябваше му само един ден, за да свърши онова, което искаше. Затова помоли Мирта да предаде на Грасиела, че желае да се види с нея.

Когато изслуша Мирта, Грасиела се разтревожи. Страхуваше се, че Мигел няма да й прости, нито ще прояви милост към нея. Разкайваше се, че не му бе казала истината, защото тогава все още можеше да се надява, че ще приеме Анхелина, въпреки че не е негово дете. Преди да отиде при Мигел, трябваше да се посъветва дъщеря си.

— Снощи слезе по стълбите, премина през дневната и се отправи към помещенията на прислугата — обърна се към нея Анхелина. — Бях близо до прозореца, но не ме забеляза, нито ме чу, когато те повиках.

— Исках да остана сама за известно време — отвърна Грасиела.

— Майко, това ли беше най-подходящото място? Дотам ли стигна? Да се криеш в кухнята?

— Анхелина, смятам, че Мигел се чувства добре. Разбираш ли какво означава това? Отърва се, няма да умре. Какво ще правим? Кажи ми!

— Няма да се предаваме! Ще се молим, ще се унижаваме. Ще пълзим, ако се наложи! Но няма да напуснем тази къща! Няма да си тръгнем оттук.

— Ами ако ни изхвърли?

— Моли го, убеждавай го, мамо.

— Нямам сили да се изправя пред него!

— Само това ни липсваше…

— Страх ме е, Анхелина! Треперя само при мисълта, че може… — прошепна Грасиела, излизайки от стаята на дъщеря си. Бързо се отправи към стаята на Мигел. Коленете й се подкосиха, когато влезе при него.

— Приближи се — заповяда й той, защото бе ядосан от забавянето й. — Ела тук! Трябва да си оправим сметките! Дойде мигът да се изправим един срещу друг. Защо извръщаш глава? Срамуваш се да ме погледнеш? Госпожа Грасиела, непогрешимата, уважаваната госпожа Грасиела, която сега не смее да вдигне поглед към мен. Точно така — подиграваше й се той. — Твърде дълго я държа нависоко, а не си имала право. Сега е времето да я сведеш. Няма да ти позволя да си тръгнеш! Двайсет и пет години, да се преструваш на почтена. Доставяше ти удоволствие да се подиграваш със слабостите на другите. Как си могла да съдиш чуждите грешки, когато ти си направила една от най-големите? Накара ме да повярвам, че Анхелина е моя дъщеря.

— Не знаех, когато се върнах. По-късно разбрах, но нямах смелост да го призная — опита се да се оправдае Грасиела.

— Изневерила си ми с най-добрия ми приятел.

— Ти непрекъснато ми изневеряваше! Не знаех какво върша!

— Лъжеш! Почтените жени не показват отчаянието си по такъв начин! Премълчала си последствията, останала си при мен само от интерес. Винаги си била амбициозна.

— Не ме обвинявай! Заклевам се, че не знаех!

— Защо не остана при Алваро? Ако в момент на слабост си сторила грешка, защо не понесе и последствията? Беше твърде беден и незначителен за теб, така ли? — продължи Мигел. — Искала си да продължиш да живееш с моите пари. Не си изпитвала угризения да поддържаш в мен убеждението, че детето е мое! Остави ме да се грижа за него, да се науча да го обичам, сякаш е от моята кръв. Това е непростимо, Грасиела. Никой не прави така!

— Престани! Не искам да слушам повече! — извика тя.

— Грешиш! Ще изслушаш всичко, което имам да ти кажа!

— Няма да слушам обидите ти — прекъсна го тя. — Ти си болен, не се напрягай — опита се да покаже загриженост към него.

— Дори и да умра, това ще е последното нещо, което трябва да свърша. Поне ще изпитам удоволствието да те поставя на истинското ти място. Няма да има милост, ти не я заслужаваш! Не знаеш какво е това разкаяние, нито скромност. Ти си жестока и себична, също като Анхелина. Двете сте еднакви! Каквато майката, такава и дъщерята! Колко бяхте жестоки към Лусесита. Какво я накарахте да преживее! Грешката ти би трябвало да те направи по-състрадателна. Постоянно говореше за уважение и семейна чест. Ти, която изобщо не си я ценяла. Всичко свърши! Театърът, който разигравахте с дъщеря ти, свърши. Махнете се от тази къща! Не искам да ви виждам!

— Изхвърляш ли ни? Моля те! Прости ми, умолявам те! Смили се над нас!

— Престани! Не очаквай милост от мен! Ти никога не си проявявала милост към никого.

— Не ме съди толкова строго, Мигел. На тази възраст не мога да започна всичко отначало. Не мога да изгубя всичко. Какво ще стане с мен, ако ме изхвърлиш? Ще съсипеш живота ми! Не бъди жесток. Анхелина не е виновна. Тя не знаеше нищо. Обича те като истински баща.

— Лъжа! Тя не може да обича!

— Не изпитваш ли съжаление, Мигел? Горката, Густаво я напусна! Болна е, не може да ходи… Ти не си лош човек, Мигел — опитваше се да го умилостиви Грасиела. — Моля за съчувствието ти. Смили се поне над нея.

— Това е твоето наказание. Страдай заради онова, което си ми причинила, за това, че напуснах Роса. Тя беше скромна и далеч по-добра от теб. Оставих я заради теб. Лиших Лусесита от всичко, за да го дам на Анхелина. А когато доведох дъщеря си у дома, ти отказа да я приемеш. Искаше да я изхвърлиш на улицата! Истинската ми дъщеря! Единствената! Искаше да се отнасям към нея като към прислужница, а тя беше господарката. Няма прошка, Грасиела. Веднага се махайте от тук!

— Ще има скандал! — опита се да го умилостиви Грасиела, напомняйки, му за честта на семейство Мендоса.

— Не ме интересува. Заслужаваш този срам!

— Ако нямаш милост към мен, направи го заради Анхелина, Мигел — още веднъж се унижи Грасиела.

— Заведи я при Алваро. Той й е баща — посъветва я Мигел равнодушно. Единственото, което го интересуваше сега, бе да открие Лусесита. Олекна му, когато майка му му каза, че са намерили момичето.

Същата сутрин Анхелина се събуди в лошо настроение. Трябваше да си признае, че е победена. Сега, когато Лусесита бе открита, осъзна, че завинаги е загубила Густаво. Беше готова да продаде душата си на дявола, за да я унищожи. След закуска помоли майка си да я откара до градината, за да размисли.

Когато остана сама, към нея се доближи Серхио.

— Реших, че ще ви заинтересува това, че Лусесита е намерена. Може да не са ви го казали.

— Да, знам — без желание отвърна тя, ядосана, че хората от прислугата вече не се съобразяват с нея.

— За мен това не е от значение. Не ме интересува — отбеляза Серхио.

— Може да се интересуваш от някого по различни причини. Майка ти е много доволна. Веднага отиде да я види.

— Да, така е — потвърди той.

— А ти? Втурна ли се към нея? — запита го тя.

— Нямам намерение — разубеди я Серхио.

— Защо?

— Поради много причини. Една от тях е… да не се сблъскам там с господин Густаво…

— Искаш да кажеш, че са заедно? — прекъсна го Анхелина.

— Не, още не, но той я посещава понякога. И без това явно се чувства свободен — добави, подсещайки я за развода. — Освен това тя ще му роди дете. Накрай ще победят и ще бъдат щастливи. Не желая да ставам свидетел на това щастие!

— Говориш странни неща.

— Защо да са странни? Както знаете, имам причини да съм ядосан и огорчен. Като си помисля само как Лусесита се отнесе с мен! Каква лицемерка! Няма нито срам, нито съвест!

— Защо майка ми не я изхвърли! — въздъхна Анхелина. — Проклетница! Постепенно ми отне всичко! Любовта на татко, на съпруга ми! Мразя я! Дай Боже да мога да си отмъстя за всичко, което ми причини! Дано да успея да й отмъстя! — непредпазливо възкликна Анхелина.

— Обърнете внимание на онова, което ще ви кажа — заговорнически изрече Серхио. — Може да ви бъде полезно. С вас се стремим към едно и също нещо. Ако вие мразите Лусесита, то аз я ненавиждам. Искам да си отмъстя!

— Нима мразиш Лусесита? Искаш да й отмъстиш? — учуди се Анхелина. — Не ти вярвам.

— Има причини. Беше неблагодарна. Научих я да чете и да пише, направих й безброй услуги. И какво се случи? Отиде при господин Густаво, защото има пари и е по-привлекателен.

— Смяташ ли, че е с него заради парите?

— Още по-зле. Харесва го като мъж много повече, отколкото мен. Нарани гордостта ми.

— Много съм изненадана от словата ти — все още не можеше да повярва Анхелина.

— Всички си мислят, че тя може да ме презира, а аз ще въздишам по нея като идиот. Всичко си има граници. Може да е надхитрила мнозина, но не и мен. В началото бях сляп, но когато, ми изневери в деня на сватбата, прогледнах. Никога няма да й простя. Знаете ли какво? Изпитвам желание да я убия! — сподели с нея Серхио. — Но нямам смелост.

— Аз притежавам такава. Но Лусесита е далеч от мен — сподели Анхелина.

— Ако успея да я подмамя да дойде, госпожице Анхелина? — провокира я той.

— Наистина ли? Как ще го сториш?

— Оставете това на мен. Само ми кажете дали сте готова на тази стъпка.

— Много е опасно — замисли се тя.

— Няма да е, ако го обмислим добре — увери я Серхио. — Най-трудно ще е да я, убедим да дойде на уреченото място, без да се усъмни, но ще се погрижа за това. Останалото ще свършите вие — предложи той. — Ще изглежда като нещастен случай. Какво мислите?

— Трябва да помисля.

— Да, помислете си. Отново ще поговорим. С ваше разрешение.

„Възможно ли е това? По какъв начин? — запита се Анхелина. — Какъв ли ще бъде планът на Серхио? И най-вече, мога ли да му се доверя?“ — съмняваше се тя. Мислеше за онова, което предстои. Беше ясно, че Мигел няма да умре скоро. Възнамеряваше да промени завещанието си, което означаваше, че ще ги изгони от къщата. Всички ще им се присмиват. Не й оставаше нищо друго, освен да се унижи и да се опита да умилостиви Мигел.

— Обичният ми баща! — възкликна тя превзето, щом влезе в библиотеката.

— Не ме наричай така, Анхелина! — напомни й той. — Знаеш много добре, че не съм ти баща. Не се дръж като невинна жертва. Дълго бях лъган в тази къща. Повече няма да търпя хитростите и двуличието ви.

— Несправедлив си към нас. Не съм виновна за чуждите грешки. Особено за нейните! — презрително напомни тя за майка си. Беше готова да я жертва, за да запази положението си в дома на Мендоса.

— Нима си готова да предадеш и майка си. Това е долно! Вярно е, че Грасиела трябва да плати за грешката си, но ти се държиш отвратително.

— Не знаех какво се е случило — прошепна тя.

— След като си узнала, продължила си да се преструваш, че си моя дъщеря.

— А какво бих могла да направя? Щеше да е жестоко да предам мама.

— Не си го направила заради нея. Мълчала си заради парите, за да не се лишиш от разкоша, от приемите. Всичко онова, което ти дават парите и на което си свикнала.

— Как ти дойде наум? Заклевам се, че…

— Не се кълни! — уморено я прекъсна Мигел. — Познавам клетвите ти. Познавам те, Анхелина. Ти си жестока и егоистична. Приличаш на майка си. Не плачи — предупреди я той. — Сълзите ти вече няма да ме трогнат.

— Станал си много жесток.

— Не ти се сърдя, дори ми е жал за теб. Не съм забравил, че си болна.

— Много съм нещастна, никой не ме обича — продължи тя. — Всички се опитват да ме наранят.

— Не е вярно — изправи се Мигел. — Това, че дадох време на Грасиела да приготви багажа ви и да се избегне скандалът, се дължи единствено на теб.

— Ще остана сама! Густаво ме изостави, ти ме отхвърляш.

— Майка ти и Алваро ще се грижат за теб. Много те обичахме, но ти не цениш любовта на хората. Затова лесно ще те залича от сърцето си. Обичах те като своя дъщеря. Но ти си неблагодарна. И като разбрах истината, дори се зарадвах, че не съм длъжен да те обичам.

— Замълчи, моля те! Това, което казваш, е жестоко.

— Съжалявам, но това е твое дело. Унищожаваш всичко, до което се докоснеш.

— Разкайвам се, татко. Разкайвам се!

— Късно е, Анхелина. Твърде много зло причини.

— Заклевам се, че съжалявам. Прости ми!

— Върви си!

— Не ме отхвърляй, татко. Не ме гони, моля те. Позволи ми да бъда близо до теб, като родна дъщеря.

— Имам само една дъщеря — Лусесита.

— Тя е добра, затова бог й помага, а мен ме е изоставил. Горката, жертва се заради мен. Отрече се от любовта си към Густаво. Колко лоша съм била! Едва сега го осъзнавам. — Прости ми! Искрено се разкайвам! Заклевам се! — повтаряше непрекъснато тя.

— Радвам се да го чуя — великодушно отвърна Мигел.

— Ако наистина се разкайваш, съвестта ти ще е чиста добави студено, давайки й да разбере, че разговорът е приключил.

Тя бързо подкара количката си към вратата на библиотеката. Проклинаше деня, в който селянката влезе в техния дом. После се сети за разговора си със Серхио.

„Серхио ще ми помогне да се отърва от нея. Трябва да стане бързо. Преди да се роди детето й. И двамата трябва да умрат!“ — размишляваше тя.

Тя не беше единствената, която искаше Густаво за себе си. Мирта беше харесала нещастния младеж. Анхелина вече не беше пречка за осъществяването на плановете й. Оставаше само Лусесита. Трябваше да действа внимателно с нея. Когато, узна къде живее, отиде да я посети. Искаше да я разпита за всичко, което я интересуваше, и да обмисли как да й отнеме Густаво.

— Най-после те открих! — възкликна тя, когато намери пансиона, в който живееше Лусесита. — Значи живееш тук — презрително огледа тя стаята. — Не разбирам защо си се свряла в тази дупка, когато всички богатства на Мигел Мендоса са твои.

— Какво искаш? — гневно я попита Лусесита, когато се съвзе от изненадата. — Да не се е случило нещо с баща ми?

— Не, скъпа. Той е добре. Исках само да видя къде живеете с Густаво. Трябва да му е доста неудобно да идва чак дотук само за да се позабавлява.

— Не желая да те слушам. Затова би ли ми направила услугата да си тръгнеш — рязко изрече Лусесита.

— Не ми се прави на наивна, Лусесита. Оказа се, че си далеч по-хитра от Анхелина.

— Между нас с Густаво няма нищо! Моля те да си вървиш. Нямаш работа тук. Защо си дошла? Госпожица. Анхелина ли те изпрати? Ако е така, кажи й, че между мен и съпруга й няма нищо. Нищо! Не живея тук с него. Нямам нищо общо с него. Бях с него само веднъж, онзи път, когато… — засрамено промълви тя. — Кажи й, че никога няма да си го простя. Ще се разкайвам цял живот. Предай й го.

— Глупаво е да се разкайваш, че си била с него — отбеляза Мирта. — Мъж като Густаво е божи дар. Всяка би се почувствала щастлива в обятията му.

— Не те разбирам. Какво искаш да кажеш?

— Анхелининият Густаво, твоят Густаво… чудесният Густаво и аз сме любовници — излъга Мирта. — Онемя ли, скъпа? Как е възможно да не си се усъмнила досега? Нима си мислила, че човек като него може да живее без жена, към която да не изпитва дива страст? Анхелина, не можеше да му предложи онова, за което си мечтае всеки мъж. Ти се изпречи на пътя ни, но той само се позабавлява с теб. Но с мен… — Тя страстно облиза устни. Лусесита се отврати от безсрамието й. — Горката Анхелина, прикована в стаята си с инвалидната количка. Ти се оттегляше в слугинска стаичка. Къде мислиш, че е спал Густаво през всичките тези нощи? — лукаво я попита тя. — При мен, скъпа. С мен! Но ти усложни нещата с това дете, което чакаш. Още едно копеле в семейството!

— Няма да ти позволя да ме обиждаш. Особено детето ми! — възнегодува Лусесита.

— Това проклето дете…

— Чуй ме! Ако не престанеш да ме обиждаш, ще те оскубя и ще помета пода с теб.

— Не бъди глупава! Родена си да търкаш подове. От детето ти ще излезе добър прислужник.

— Ти си зъл човек! Махай се, не искам да те виждам никога повече!

Знам, че те заболя, като разбра за връзката ми с Густаво. Затова се държиш така, като див звяр.

— Ако толкова го желаеш, защо не отидеш при него? Не ме интересува! Ако наистина си негова любовница, защо си дошла тук?

— Разбира се, че съм. Не можеш да си представиш какви мигове на щастие сме преживели.

— Връзката ви не ме интересува.

— Тогава го освободи! Остави го да се върне при мен! Въпреки че той сигурно говори други неща, това е единственото, което наистина желае. Ти не си жена за него. Необразована, проста селянка. Къде би могъл да те заведе, нали ще го е срам от теб. Единственото, което ви свързва, е това дете.

— Нищо не съм искала от Густаво. Не съм настоявала да изпълни, дълга си към мен. Нищо! Точно обратното, казах му да си върви и да не се връща — наивно се защитаваше Лусесита.

— Браво! Искам да знаеш, че никога няма да го дам на друга.

— Що се отнася до детето ми, то е само мое! Мое! — възбудено извика нещастната жена. — Ще съм много щастлива, ако забрави, че е баща на детето ми! Предай му го! — викаше на Мирта, която доволна напусна скромния пансион. Беше успяла да хвърли съмнение в душата на Лусесита и беше сигурна, че сега тя твърдо ще откаже да се вижда с мъжа, който е имал връзка с още една жена. Това бе първият етап от плана й: да събуди в невинната Лусесита чувства, да я убеди, че не бива да се среща с Густаво. Подобно на Анхелина тя не изпитваше угризения. Имаше същите цели като нея: да попречи на Лусесита да бъде щастлива.

Анхелина отново повика Серхио.

— Обмислих въпроса, Серхио. Готова съм на всичко. Разкажи ми твоя план как да се справим с Лусесита.

— Изготвил съм подробен план — постепенно я оплиташе в мрежите си той.

— Говори. Разкажи ми — нетърпеливо го подтикна тя.

— Мога да доведа Лусесита тук под предлог, че искате да разговаряте с нея.

— Да я доведеш, тук? — усъмни се Анхелина.

— Разбрахме се да не се спираме пред нищо, нали?

— Но…

— Ще я заведа в предишната й стая. Ще влезем през нощта при нея, така че никой да не ни види.

— Така няма да постигнем нищо. Тя няма да иска да дойде.

— Защо? Няма причини да се съмнява в нещо. Тя ми има голямо доверие.

— Не вярвам да дойде.

— Знам как да я убедя, госпожице. Ще й кажа, че става дума за господин Гонсалвес. Тя е глупава, вярва на всичко.

— Но, слугите… Фефа е в слугинската стая наблизо.

— Когато Фефа заспи, нищо не може да я събуди. Дори земетресение! Няма да чуе нищо. Другите слуги вечер се прибират в помещенията зад къщата. Нищо няма да чуят и видят. Всичко съм предвидил. Няма никакъв риск — увери я той.

— Ако ни открият, ще има ужасни последствия — каза Анхелина.

— Няма да ни разкрият. Ще намеря начин Лусесита да бъде в стаята и да ви очаква.

— Изглежда си пропуснал една дреболия, Серхио. Как ще стигна до стаята? Не мога да ходя.

— Можете, Анхелина — настоя той, гледайки я право в очите. — Не сте инвалид! Не е нужно да се преструвате пред мен, госпожице Анхелина. Знам, че не сте инвалид.

— Откъде знаеш? — злобно изсъска тя.

— Една вечер ви видях на алеята заедно с Мирта.

— Ти ли беше! Чух стъпки и се усъмних. Каза ли на някого?

— Не.

— Защо си премълчал?

— Още тогава обмислях тази идея — излъга Серхио. — Искам да кажа, тази за Лусесита. Помислих си, че може би ще сте ми от полза. Така че запазих тайната ви.

— Искаш да ме използваш? Да прецениш с какво бих могла да ти помогна?

— Не, госпожо. Не искам да разкривам лъжливата ви инвалидност. Затова ли сте толкова подозрителна? Мразите я също колкото и аз. Изпитвам гняв и презрение, за разлика от вас…

— Не си прав, аз изпитвам същото. Мъжът ми ме напусна заради нея! — прекъсна го Анхелина. — Няма да й позволя да бъде щастлива! Не бих понесла мисълта да е щастлива с нея и да роди дете, да се върне в тази къща като господарка. Искам да умре! Трябва да умре!

— Тогава какво чакаме, госпожице? Вече ви изложих моя план. Оставя само да го изпълним.

— Защо не го направиш ти? Ще е много по-лесно.

— Вече ви казах, че ми липсва смелост. Липсва ми решителност, признавам. Ако се опитам да го извърша аз, има опасност да ме открият. Ако го направите вие, ще се измъкнем безнаказано. Ще се погрижа да съм далеч оттук и да има свидетели. А вие… Кой би се усъмнил в един инвалид?

— Кога ще го направим, Серхио? — попита Анхелина.

— Скоро, надявам се. Ще ви съобщя — неопределено отвърна той, опитвайки се да спечели време.

Тя също се нуждаеше от време. Денят, в който трябваше да си тръгнат от къщата, наближаваше, а разговорът между Грасиела и Алваро не даде резултат. Въпреки че майка й беше много разтревожена, Анхелина се държеше необичайно кротко, защото бе сигурна в успеха на плана си. Благославяше Серхио за досетливостта му. Той беше прав: никой няма да се усъмни в прикована към инвалидна количка жена. Никой нямаше да предположи дори, че Анхелина е извършител на престъпление.

За пръв път Мирта не участваше в плана й. Наблюдаваше господарката си от дни, смяташе, че смиреността й няма да доведе до нищо добро.

Но когато Густаво я повика, тя бързо забрави за Анхелина.

— Добър ден, господин Густаво. Много мило, че ме повикахте — любезно изрече Мирта, макар да бе сигурна, че я очакват неприятности.

— Не съм те поканил да си разменяме любезности. Искам да те помоля за нещо. Повиках те, защото не желая да ходя в онази къща.

— Можете да разчитате за всичко на мен, скъпи. Липсвате ни. Най-вече на мен — отбеляза Мирта. — Макар че е доста рано, струваше си усилието да дойда дотук, нали?

— Това не е среща, Мирта!

— Колко сте груб! — измърка тя.

— Много добре знаеш защо съм те повикал. Ти си…

— Жена, която желае целувка повече от всичко на света — прекъсна го, доближавайки се до него.

— Твоята игра не ми харесва! Това колие не е ли на Анхелина?

— Да — потвърди Мирта. — Двете със съпругата ви станахме много близки приятелки. Тя ми дава да нося всичко, което поискам. Споделяме толкова много неща… Дори любовта към вас…

— И омразата, която изпитвате към Лусесита, нали? — презрително добави той. — Казала си й, че сме любовници.

— Всеки се бори за онова, което желае. Освен това знам, че никога нямаше да бъдете щастлив с Анхелина. А с онази беднячка, която не може да ви даде…

— Тя е жената, която обичам и която ще ми роди дете — ядоса се Густаво.

— Само заради бебето ли сте с нея?

— Не! И да не беше бременна, пак щях да я обичам.

— Не се заблуждавайте, Густаво.

— Не е нужно да ти обяснявам, нито да те убеждавам, Мирта. Искам да стоиш настрана от Лусесита. Разбра ли?

— Няма ли да ми дадете малка надежда?

— Нямам представа защо още не са те изхвърлили от къщата — тихо изрече Густаво. — Ти си подла! Опита се да ме разделиш с Лусесита, но няма да успееш. Тя никак не е глупава.

— Трябваше да осъзнае, че сте били и с други жени и че…

— Замълчи, Мирта! Предупредих те. Разбра ли? Не се доближавай повече до Лусесита!

— Да, горката. Не я защитавайте толкова! Само й казах…

— Че детето й е копеле! — завърши Густаво вместо нея.

— Смятам, че повече я заболя, когато й казах, че сме любовници.

— Престани, Мирта! Не желая да слушам тези лъжи! Искам да ме чуеш добре! Един ден Лусесита ще бъде моя съпруга! Бебето ще се роди като мое законно дете и ще носи моята фамилия. Надявам се да си ме разбрала. А сега довиждане — подхвърли той презрително, без да направи опит да я изпрати до вратата.

Мирта бе убедена, че един ден Густаво ще бъде неин. Не беше разочарована от срещата им. Целта беше ясна, оставаше само да намери начин да я осъществи. Когато се върна в къщата, там цареше пълна тишина. Потърси Анхелина, но тя се бе заключила в стаята си и не желаеше да вижда никого. Внимателно разпита прислугата за Грасиела и научи, че тя е при Мигел. Усмихна се доволно. Беше сигурна, че дните на Грасиела и Анхелина в този дом са преброени.

Бе права. Мигел бе решил твърдо да ги изхвърли.

— Защо бързаш толкова. Не мога да се изнеса още утре — казваше Грасиела.

— Дадох ви достатъчно време. Съжалявам, че не го използвахте. Сега ще трябва да се примириш.

— Искаш да ми вземеш всичко? Да ме изхвърлиш на улицата, да ме унижиш?

— Това те интересува най-много. Не съжаляваш, че ще се разделиш с мен, а за имотите, за положението в обществото и за приятелите.

— Не е истина. Правя го заради теб.

— Съжалявам, Грасиела, но не мога да повярвам. Вече знам, че двете с Анхелина сте царици на лъжата.

— Не бъди жесток, Мигел — умоляваше го Грасиела.

— Справедлив съм. Или поне не съм така жесток, както ти се отнесе с моята дъщеря.

— Само това повтаряш. Не можеш ли да ми простиш?

— Може би съм засегнат от болката и самотата на Лусесита и онова, което ми причинихте. Чувствам се виновен, че я доведох в тази къща като прислужница и я оставих на твое разположение. Трябваше да настоявам да я уважавате като моя родна дъщеря.

— Мигел, всичко това е минало. Моля те, прости ми — продължаваше Грасиела. — Позволи ми да остана тук. Няма къде да отида.

— Не можеш да останеш тук! Защото ако останеш, Анхелина също ще е тук. Няма причина дъщерята на друг човек да живее под моя покрив. Още повече, че имам намерение да доведа Лусесита тук. Ако не се омъжи за Густаво, бих искал да живее с мен.

— Ще се омъжи! Скоро ще бъдат заедно — увери го тя, готова на всичко, само за да остане в къщата на Мендоса. — Затова Густаво се разведе с Анхелина.

— Така е, той иска да се съберат, но тя досега го отхвърля. Решила е да се жертва заради Анхелина, макар, да знае, че не й е сестра. Това е доказателство за добротата й. Смятам, че няма за какво повече да говорим. Утре ще получиш парите. Давам ти само още един ден. След това трябва да напуснете къщата.

Някога изпълнен с разбиране, сега той бе като непристъпна крепост за молбите на Грасиела. Победена, тя се отправи към стаята на Анхелина, която я очакваше с нетърпение.

— Защо не умря? — въздъхна тъжно тя. — Само като си помисля, че го съжалявах. Беше права, че за нас ще е по-добре, ако не се оправи — погали дъщеря си Грасиела. — Сега нямаше да сме в това положение.

— Какво стана, мамо? Успокой се и ми разкажи подробно.

— Каза ми, че повече няма да чака. Трябва да си вървим.

— Днес не е възможно — възрази Анхелина. — Колко време ни отпусна?

— Само два дни. Представи си, трябва да излезем вдругиден от къщата.

— Толкова скоро! Времето е недостатъчно.

— Смятам, че ще ни стигне — реши Грасиела. — В края на краищата единственото, което можем да вземем, са бижутата и дрехите. Ще кажа на Фефа да извади сандъците. Още днес ще започна да подреждам нещата си. Ти също би трябвало да помолиш Мирта да ти помогне.

— Няма да тръгна оттук вдругиден! Ще си отида, когато поискам! — нахално отвърна тя.

— Трябва да разбереш, той едва ли ще ти позволи! Мен може и да остави, но ми даде ясно да разбера, че не е склонен да понася в къщата си дъщерята на друг човек.

— Замълчи! Ще полудея!

— Уморих се от изискванията ти, от упоритостта и нахалството ти — не се стърпя Грасиела. — Повтарям ти. Трябва да си тръгнем след два дни и ще го направим!

— Не, мамо, моля те!

— Каквото и да правиш, нищо няма да се промени.

— Моля те, мамо, помоли го за отсрочка. Поне един или два дни.

— Мигел няма да ни отпусне още един ден. Иска да доведе Лус Мария в тази къща, за да е близо до него.

— Един ден! Само един! — упорито настояваше Анхелина.

— Каква е разликата, какво ще постигнеш с още един ден? Какво си намислила?

— Необходим ми е! Трябва ми само още един ден.

— Слушай, Анхелина, по-добре си приготви нещата. След два дни трябва да напуснем къщата! — извика Грасиела и излезе от стаята. Трябваше да приготви багажа си бързо и като последна беднячка да напусне дома си.

Анхелина се молеше в стаята си Серхио да я посети. Разполагаше само с една нощ. Трябваше да извърши убийството, иначе щеше да полудее от чакане.

Серхио й каза, че е успял да убеди Лусесита да дойде в дома на баща си.

— Сигурен ли си, че ще дойде? — нетърпеливо го разпитваше Анхелина.

— Абсолютно. Отначало беше непреклонна, но накрая се съгласи — лъжеше той. — Зададе ми стотици въпроси. Защо искате да говорите с нея, защо всичко е толкова тайнствено? Опитах се да й обясня и накрая ми повярва.

— Кога ще дойде? Утре през нощта ли?

— Ще я доведа към дванайсет и половина. Ще я оставя в нейната стая. Нали знаете какво трябва да направите?

— Необходимо ми е оръжие — подсети го Анхелина. — Не мога да го намеря сама.

— Помислил съм.

— Как ще го направим?

— Ще прилича на нещастен случай. От полицията ще я видят, че влиза в дома. Причината, поради която е дошла, ще остане в тайна. Ще знаем само ние двамата и тя. Никой няма да проговори, нали? Нали няма да се откажете в последния момент?

— Не, решила съм. Густаво ме изостави заради нея. Сигурно е много доволна.

— Щастието й няма да трае дълго. Ще й се случи нещо, което най-малко очаква. Глупачката си мислеше, че може да се подиграва с нас и че това ще й се размине безнаказано. Ще плати с живота си за онова, което ни причини. Ще я убием и никой няма да ни заподозре.

— Единствената, която може да ме разкрие, е Мирта — каза Анхелина. — Купила съм мълчанието й. Тя също знае, че мога да ходя. Готова съм да й подаря всичките си бижута, за да мълчи.

— Това е цяло състояние, — изненада се Серхио. — Готова сте да го изгубите?

— Няма значение. Бих дала всичко на света само за да се отърва от Лусесита. Желанието ми е непреодолимо, като огън, който ме изгаря отвътре. Ще приключа с нея. Само като си помисля… Не можеш да си представиш какво изпитвам. Това е моята награда. Цената не е от значение. — Анхелина беше щастлива. Утре вечерта Лусесита щеше да й падне в ръцете. — Какво каза тя, когато й обясни, че ще трябва да чака в стаята? — настойчиво попита Анхелина, за да запомни всички подробности.

— Казах й, че ще ме повикате да я доведа тук. Само че няма да отида аз, ами вие.

— Трябва да направиш всичко възможно никой да не ме види.

— Ще отида около един часа. По това време всички в къщата спят. За половин час мога да се отдалеча и да си подготвя алибито. Планът е съвършен, госпожо. Нищо не може да се докаже.

— Когато всичко свърши, ще се върна в стаята си и ще си легна — каза Анхелина. — Никой няма да повярва, че съм станала, че съм изминала коридора и съм отишла в стаята й. Да, Серхио. Много добре си го измислил — възбудено възкликна тя. — Браво на теб! — Забравила за високомерието си, тя му подаде ръка. — Ще бъде потресена, като ме види. Ръката ми няма да трепне. Сега си върви, Серхио. — Никой не трябваше да ги види заедно.

— Уговорихме подробностите и няма да се виждаме повече.

— Успех, госпожо Анхелина — пожела й той на тръгване.

Анхелина се опитваше да изглежда отчаяна, като човек, примирил се с нещастието си. Държеше се така, сякаш бе настъпило време за равносметка. Остави Мирта да се занимава с прибирането на вещите й, а тя се стараеше да не излиза от стаята си, за да не се среща с хората, които бяха на страната на Лусесита. Много скоро щеше да си отмъсти за болката, която й бяха причинили.

През целия ден си почиваше, защото не трябваше да допусне грешка. Беше спокойна, че е купила мълчанието на Мирта. Алваро никога не би допуснал с обичната му дъщеря да се случи нещо. Грасиела, Мигел и Густаво не знаеха, че може да ходи.

Късно вечерта, стискайки силно ножа за плодове, който мистериозно бе изчезнал от кухнята, тя тръгна към някогашната стая на Лусесита. Движеше се безшумно по тъмните коридори, сигурна в плана на Серхио, докато в стаята на Лусесита не я обля ярка светлина. Застана като вкаменена. Мигел, Грасиела и доня Мария я гледаха като вцепенени. Едва сега им стана ясно, защо Серхио ги бе поканил да дойдат в стаята: трябваше да станат свидетели на голямата измама на Анхелина.

Заслепена от светлината, тя побягна от стаята. Изскочи от къщата и се втурна към пансиона на Лусесита.

— Не очакваше това посещение, нали? — яростно се нахвърли тя върху полузаспалата жена.

— Не. Нали не можехте да ходите? Не можехте да се изправите. Как стоите на краката си? — объркано попита Лусесита. — Как се излекувахте?

— Изненадана си, нали? Мислеше си, че можеш да правиш каквото си искаш, докато аз съм в инвалидната количка. Мога да ходя, виждаш ли? Не съм инвалид! Никога не съм била!

— Как така никога? Лъгали сте ни? Не ми казвайте, че нарочно сте се правили на неподвижна и сте накарали семейството ви да страда заради нещастието ви. Лъгали сте през цялото време?

— Много бързо оневини Густаво. Това те интересува най-много, нали? Да не се чувства задължен към мен.

— Не разбирам. Нищо не мога да разбера! — повтаряше Лусесита. — Защо сте се престрували?

— Не е важно. Нямам намерение да ти обяснявам. Не съм дошла тук, за да отговарям на въпросите ти.

— Тогава защо дойдохте? Махнах се от къщата и от вашия живот, смятах, че никога повече няма да ви видя. А сега идвате тук, в моя дом, и ми разкривате тайната си. Защо? Защо сте дошли?

— Нима не можеш да се сетиш, Лусесита? — презрително я запита Анхелина, криейки ножа.

Лусесита удивено се взираше в нея. Не можеше да повярва, че Анхелина не е инвалид. Знаеше, че е странна, понякога дори зла. Но такава лъжа можеше да измисли само човек с болна психика.

— Беше спокойна, нали? — питаше Анхелина. — Мислела си, че безнаказано ще можеш да ми отнемеш всичко. Баща ми, парите ми, съпруга ми. Няма да успееш! Няма да можеш!

— Нямате право да идвате тук и да ми говорите подобни неща. Бъдете откровена. Ако искате да говорим, нека да сме искрени. Знаете, че моят баща не е ваш баща, Анхелина. Вие не сте негова дъщеря. И двете го знаем.

— Той не ме интересува — призна Анхелина. — Но моята къща, положението ми… наследството, което щеше да ми остави, когато умре…

— Всичко това по право принадлежи на мен — напомни й Лусесита, — но не го пожелах. Тръгнах си от къщата, която, ако помислите, по-скоро принадлежи на мен. Тръгнах си без никакви пари. Излязох от там с празни ръце. Оставих ви всичко, така че да живеете като господарка, Анхелина.

— Моля?! — извика ядосано тя. — Значи излиза, че трябва да съм ти благодарна! Аз те мразя! Дойдох да си платиш за всичко, което ми причини. — Какво съм ви сторила? Нима не мислех повече за вас, отколкото за себе си или за Густаво? Дори повече, отколкото за детето, което очаквам. Идвате тук, за да излеете върху мен омразата си. Идвате да ми кажете, че съм ви отнела всичко. Родена съм в имението в планините. Отраснала съм в глад и мизерия, никак не ми беше леко. Никога не съм имала хубави дрехи, не съм получавала подаръци. Никога не съм имала играчки. Не съм имала нищо! Знам, че парите не са всичко, но че могат да помогнат на човек да изпита малко щастие. Когато всичко свърши, отново се замислих за вас. Знаех, че сте живели в разкош и че ще сте нещастна, ако го загубите. Направих го, защото ми беше жал за вас, смятах, че сте инвалид.

— Съжаление! — извика Анхелина. — От съжаление ли ми отне мъжа? Той беше мой! Само мой!

— Не, той не ви обича. Не разбирате ли, че обича мен? Загубихте го! Какво направихте, за да го заслужите? Ако бяхте добър човек, ако бяхте мила с него… Или ако му бяхте родили детето, което той толкова желае. Ако му бяхте добра спътница в живота, никога нямаше да дойде при мен. И знаете ли защо? Густаво винаги е бил честен и искрен в чувствата си.

— Замълчи! Не ми говори глупости!

— Любовта се печели с любов. Това е единственият, начин. Не сте разбрали, че любовта е като цвете, което може да увехне, ако не се грижите за него. Не можете да задържите любовта на човек със себичност и лъжи — продължи Лусесита.

— Казах ти да замълчиш! — изкрещя другата жена. Думите й причиняваха болка.

— Напусна ви. Заради вашите лукавства и хитрини го загубихте. Когато се запознахме, той вече не ви обичаше.

— Лъжеш! Това е лъжа! Опитваш се да се оправдаеш. Той беше с мен.

— От съжаление — повтори Лусесита това, което най-много ядосваше Анхелина. — Знаете, че беше от съжаление. От същото това съжаление бях готова да жертвам щастието си заради вас. Но вие не сте достойна за нашето съжаление. Никога не сте били болна. Всичко е било лъжа!

— Сега, когато ме разкрихте, смяташ ли, че всичко е наред?

— Защо сте се престрували? Какво постигнахте с това?

— Глупачка! Не разбираш ли, че по този начин въртях всички на малкия си пръст? Удовлетворяваха моите желания, обожаваха ме. Можех да ги манипулирам като истински глупаци — продължаваше да се доближава Анхелина. — Дори Густаво бе като кукла в ръцете ми. Колко време го задържах вързан за мен, без да събере смелост да разчупи оковите си. Но ти се появи и ми го отне!

— Съчувствам ви. Винаги сте били нещастна и което е още по-лошо, винаги ще бъдете.

— Не ме съжалявай! Нямам нужда от твоето съжаление!

— Не би трябвало, но ви разбирам. Знам, че обичате Густаво, борехте се за него по свой начин. Смятам, че любовта, която изпитвахте, е била искрена.

— Затова още повече се радваш на победата си, нали?

— Чуйте ме добре! Не го обичам.

— Не ме гледай с този израз на глупава селянка — ядоса се още повече Анхелина. — Нямаш представа какво е добро държание и суетност. Ако съм се борила да задържа Густаво, то е било от яд, че се е разочаровал от мен, и за това, че друга ми го отне. Не исках другите да разберат, че ме е напуснал. Не исках да се унижавам, да ме одумват и да ми се присмиват. Само заради това го направих. Разбра ли? — викаше Анхелина. — Той стои много по-ниско от мен. Струвам хиляда пъти повече от вас двамата заедно.

— Благодаря. Знаете ли, това което чух, много ме радва. Сега няма да ме измъчва съвестта, ако приема любовта на Густаво и бъда щастлива с него благодарение на вас — хладно изрече Лусесита.

Яростта заслепи Анхелина. Скочи и се опита да повали Лусесита на пода. Но тя се съпротивляваше. Беше израснала на село и бе по-силна от Анхелина. Успя да я изтика от стаята. Съперничката й се съпротивляваше, но за миг загуби равновесие и полетя надолу по стълбите. Лусесита се втурна след нея. Занемя от ужас, когато я видя неподвижна на площадката. Не пророни нито дума, докато Густаво не се появи. Едва тогава в прегръдките му се успокои. Чувстваше се като птица, открила гнездото си.

Така прегърнати, те отидоха в полицията.

Когато лекарят се погрижи за Анхелина, полицаите започнаха разпита. Главният заподозрян бе Лусесита.

— Как падна по стълбите? Подхлъзна ли се или… Какво точно се случи?

— Не знам — искрено отвърна тя. — Не видях как падна.

— Кога се случи това?

— Малко след два часа.

— Какво правехте на стълбите по това време?

— Тя дойде да ме види…

— Кажи истината. Няма причини да криеш нищо — подкани я Густаво.

— Разкажете какво се случи. Така е най-добре. Има нещо съмнително. Дали е било нещастен случай, както твърдяхте в началото.

— Да, така беше. Вече ви казах. Подхлъзна се, загуби равновесие и падна по стълбите. Това е всичко, господине.

— Не се ли карахте? Не е ли това причината? Струва ми се странно голям човек да падне така по стълбите. Да не сте я блъснали? — попита инспекторът.

— Вижте, не можете да повдигнете обвинение — намеси се Густаво.

— Само я разпитвам — започна да се ядосва инспекторът. — Питах я дали не е блъснала жертвата.

— Не! Не съм. Как можете да си помислите, че ще сторя подобно нещо!

— Слушайте, господине. Тя е невинна. Можете да бъдете сигурен.

— Извинете, но трябва да разгледам всички възможности — рязко се извърна инспекторът към Густаво, който бе започнал да го дразни. — Мой дълг е да я разпитам.

— Разбирам, господине. Напълно ви разбирам. Но в този случай не би трябвало да имате съмнения. Тя няма никаква връзка с това — защитаваше я Густаво.

Беше ядосан, че тя крие истината и все още защитава Анхелина, която не го заслужаваше. Страхуваше се, че цялата вина падаше върху Лусесита.

— Кажете ми какви са отношенията ви с госпожица Камехо? — обърна се инспекторът към Густаво.

— Ще се оженя за нея.

— А с жертвата?

— Разведох се с нея. Тя беше моя съпруга. Не мислете, че личните ни отношения имат връзка със случилото се. Е, може би до известна степен. Но повтарям, че Лусесита е невинна и няма връзка…

— Успокойте се, господине! — прекъсна го инспекторът. — Мразеше благовъзпитаните, богати господа. Имаха обичая да се намесват в работата му. — Според мен случаят е доста сложен. Съдейки от това, което чух, между двете жени е имало съперничество. Това ме кара да се съмнявам, че става дума за саморазправа. Може би не е нещастен случай. Фактите говорят достатъчно добре.

— Как можете да се съмнявате в нея, когато Анхелина искаше да…

— Случаят се усложнява от многото мотиви. Трябва да ви предупредя, че инцидентът много прилича на престъпление, извършено от страст. Престъпление, в което главната заподозряна е госпожица Камехо! — студено отбеляза инспекторът.

Лусесита го наблюдаваше уплашено, в очите и се появиха сълзи.

— За бога, Лусесита, не плачи! — молеше я Густаво. — Ще поговоря с инспектора — обеща й той. — Ела с мен — хвана я той за ръката.

— Не можете да ми помогнете — възрази инспекторът, — защото не сте присъствали. Не сте видели какво се е случило.

В същото време в другия край на полицейското управление адвокатът Алваро даваше показания.

— Как се казвате? — попита го инспекторът.

— Алваро Реворедо. Адвокат съм на семейство Мендоса от дълго време.

— Добре, само минутка. Лопес, това е същият случай. Господин Реворедо, дайте показания.

— Тя е невинна. Жената, която е била тази нощ в къщата й, е отишла там с намерение да я убие.

— Уверени ли сте? Как можете да го потвърдите?

— Анхелина си призна. Каза го, когато я вдигнахме от стълбището. Повтори го още няколко пъти на път към болницата.

— В роднински връзки ли сте?

— Аз съм баща й.

— В такъв случай думите ви са от голямо значение за нас. Имайки предвид роднинската връзка между вас, невинността на госпожицата се доказва. Моля подпишете тук. Това е чиста формалност, но трябва да почакате, за да я освободим. Не сте присъствали на случилото се.

— Не, но имам свидетел — добави той и отвори вратата. В коридора чакаше непознат човек. — Ето свидетелят, който ви обещах.

— Как се казвате?

— Минго. Минго Пара. Всъщност Доминго, но всички ме наричат Минго.

— Присъствахте ли, когато се случи нещастието? Видяхте ли всичко?

— Да, господин полицай. Спя много леко, чух гласове. Излязох да видя какво става, защото съм единственият мъж в къщата. Видях някаква жена да гони Лусесита. Стигна до стълбите. Господине, беше ужасно. Опитах се да се намеся. Направих всичко възможно…

Показанията на двамата мъже бяха достатъчни, за да освободят Лусесита. Трябваше да се извършат още някои формалности, но след преживяното това не бе от значение.

Лусесита и Густаво излязоха прегърнати от полицията. Най-после останаха сами. Въпреки че той искаше да отидат в неговия апартамент, младата жена настоя да се прибере в пансиона. За пръв път не изпитваше срам от прегръдките му. Всяка нейна дума действаше като мехлем за душата му. Лусесита твърде дълго бе потискала чувствата си и сега се наслаждаваше на това, че може свободно да ги покаже.

— Обичам те! — не спираше да повтаря тя.

— Кажи ми го отново — молеше я Густаво.

— Обичам те!

— Повтори го!

— Обичам те! Обичам те…

— Ще се умориш да го повтаряш.

— Няма, мога да го кажа милион пъти.

— Знаеш ли колко пъти съм сънувал този миг? Когато губех надежда, си давах кураж, че този ден ще настъпи. Заслужаваше си да чакам. Много по-хубаво е, отколкото си го представях.

— Не разбирам — казваше Лусесита. — Как можеш да ме обичаш, като съм толкова малка?

— Не, за мен ти си нещо голямо. Не мога да го опиша.

— Какви хубави неща говориш любов моя.

— Благодарен съм на бога, че ми върна любовта ти — призна й Густаво.

— Сега трябва да си по-силен отвсякога.

— Преживя много. Трябва да си починеш. Да поспиш. — Напомни той.

— Не — възрази нежно тя.

— Да — настоя Густаво, опитвайки се гласът му да прозвучи строго. — Не само заради себе си, а и заради нашето дете.

Лусесита се подчини. Беше забравила за неприятностите, които преживяха. Заспивайки, мислеше само за хубавите неща, които ги очакваха.

Щастието му беше безкрайно, когато от Ватикана пристигна писмо, че бракът му е разтрогнат.

— Госпожице, бихте ли се омъжили за мен? — Густаво коленичи пред нея.

— Да.

— Ще се оженим в имението. Някоя неделя. Там се запознахме. Там е нашето щастие. Там ще пораснат децата ни.

— Знаеш ли, понякога си мисля… че това е само сън. Страхувам се, че ще те загубя, че няма да постигнем пълното щастие — каза Лусесита.

— Защо мислиш такива неща?

— Защото всичко е прекалено хубаво.

— Не… нашите чувства са толкова силни, че нищо не може да ги унищожи. Не желая да мислиш лоши неща. Искам да си щастлива. Ще се оженим в неделя. Ще носиш бяла рокля и много цветя. Как ти се струва? — питаше я Густаво и я целуваше. — Малката ми лудетина. Защо си толкова срамежлива? Какво ще правиш, когато се оженим? — шегуваше се той. Забавляваше го нейната невинност. — Добре, ще се опитаме да спазим обичаите. Започни да събираш багажа си.

— Ще ми отнеме само няколко минути. Нямам много неща. Само моите дрехи и тези на бебето.

— Трябва да купим дрехи за теб и за бебето. Ще изберем най-красивите неща.

— Не започвай да…

— Не се дърпай. Отсега нататък ти си моята кралица…

— Добре, но нали ще ми позволиш да ходя боса и да се къпя в реката?

— Разбира се, ще се къпем заедно. Знаеш ли, мисля, че се влюбих в теб, когато те видях за пръв път да се къпеш в реката. Да, косата ти беше мокра, а ризата прилепнала до тялото ти. Когато станеш моя жена, ще посветя цялото си време на теб. Ще те целувам…

Лусесита не повдигна обвинение срещу Анхелина, дори беше благосклонна към Мирта, болногледачката. Но Мигел вече не искаше да търпи никого. Дълго време се беше примирявал. Беше решил да разговаря с Мирта, но беше зает с решаване на проблемите. Всъщност се надяваше, че като разумна жена тя ще събере нещата си и ще си тръгне. Мирта обаче беше упорита и се наложи да се отнесе грубо с нея.

— Можеше да си тръгнеш сама, без да се налага да ти го казвам — посрещна я той, когато тя влезе в кабинета.

— Освобождавате ли ме?

— Затова те повиках.

— Не си тръгнах по няколко причини. Когато взех кутията с бижутата на Анхелина, ме обвинихте, че съм крадла. Ако си бях тръгнала, щяхте да си помислите, че бягам. Искам отново да повторя, че Анхелина ми подари бижута в замяна на моето съучастничество.

— За мълчанието — допълни Мигел.

— Споразумението ми с Анхелина бе да пазя тайните й. Каквото и да станеше, нямаше да кажа, че не е инвалид, но нямах представа, че възнамерява да убие Лусесита. Това е единствената ми грешка. Когато открих, продължих да мълча. Каза ми, че само така може да задържи Густаво до себе си. Направих го от съжаление, без никакви користни цели. И без това всички я съжалявахте и й угаждахте.

— Позволи ми да се усъмня в това — отбеляза Мигел. — Ти никога не би направила нещо, ако нямаш полза. Няма какво повече да ти кажа. Искам само да знаеш, че си свободна да си вървиш. Това е всичко.

— Мислех, че поне малко ме уважавате — възрази Мирта. — Добре се грижех за вас, когато бяхте болен.

— Така е — съгласи се той. — Точно затова не те предадох на полицията, както ме посъветва Густаво.

— Това ли е наградата за грижите ми. Много е малка, имайки предвид, че попречих на Анхелина, когато се опитваше да ви отрови.

— Какво каза? — изненада се Мигел.

— Хванах я, когато ви даваше смъртоносна доза от лекарството, което ви бе предписал докторът. Нямаше да преживеете и десет минути. Изхвърлих я от стаята и й забраних да се доближава до вас. Длъжник сте ми. Спасих ви живота.

— Как очакваш да ти се издължа?

— Не бих искала да работя в клиника или в болница. Условията са тежки. Предпочитам да остана тук. Ще се грижа за вас.

— Съжалявам, невъзможно е. Ще ти дам пари и си върви.

— Болестта ви е опасна и нещо може да се случи всеки миг — напомни му тя.

— Знам, Мирта. Болестта вече не ме интересува. Мога да се оправя и без твоята помощ.

— Добре, щом сте толкова упорит, няма за какво друго да говорим. Ще си прибера багажа.

— Преди да тръгнеш, ела да ти дам чек — студено заяви Мигел.

Надяваше се, че когато и Мирта си отиде, вече нищо няма да му напомня за неприятностите, преживени в този дом, че оттук нататък ги очакват само хубави неща. Беше се научил да цени в хората доброто им сърце, а не лъжата и притворството. Случилото се му бе отворило очите и му помогна да разбере, че Модеста и Серхио са му по-добри приятели от съпругата му и разглезената й дъщеря. Затова помоли доктор Гутиерес да помогне на Серхио да следва медицина. По този начин искаше да се отблагодари на момчето и на майка му за онова, което бяха направили за него. Сега единственото му желание бе да омъжи дъщеря си и тя да бъде щастлива.

Венчавката в имението беше като в приказките. Щастливият Густаво се бе погрижил за всичко. С тъга си припомни за деня, в който бе застанал пред олтара с Анхелина. Тогава имаше много гости, блясък и лукс. Осъзна, че всичко е било повърхностно, студено и фалшиво. Сега всичко бе различно. Хората на церемонията не бяха много, но обичаха Лусесита. За разлика от Анхелина, тя бе млада и чувствителна. Самата нежна като цвете, тя настоя булчинският й букет да е от полски цветя. Беше по-красива отвсякога, сякаш вълшебница я бе докоснала с пръчицата си. Сватбата бе скромна, но прекрасна. На всички им се струваше, че никога не са виждали по-щастливи младоженци. Густаво не откъсваше очи от Лусесита. След църковната церемония той я отведе далеч от останалите, за, да може най-после да сподели любовта си е нея. Обещаха си да останат да живеят в имението.

— Помниш ли как се запознахме? — нежно го попита Лусесита.

— Разбира се, този спомен е чудесен.

— Искам да ми кажеш какво си помисли за мен, когато ме видя?

— Помислих си… Какво си въобразява това момиче, толкова нахално и толкова красиво? — Густаво започна, да се смее.

— Хубаво е, че отново мога да чуя смеха ти.

— Толкова спомени… — тихо промълви той. — Както хубави, така и лоши.

— Лошите ще оставим в миналото.

— Съгласен съм.

— Анхелина също е част от миналото.

— Моля те, не ми напомняй за нея.

— Искам да те питам нещо. Знаеш ли как е тя?

— Бях при нея — призна той.

— Наистина ли?

— Да, отидох, защото реших, че трябва да й кажа всичко, което заслужава. Може би не трябваше, но исках да я накажа. Заслужила си го е — обясни Густаво.

Не желаеше да я натъжава, затова не й спомена, че красивата и горделива госпожица сега наистина не може да ходи. Беше сама и победена. Трябваше да приеме Алваро за свой баща и да се подчини на желанието му двете с Грасиела да живеят в неговия дом.

След сватбата всички, с изключение на Густаво и Лусесита, се върнаха в Лима. Сърцето на Мигел не издържа на силните вълнения от предишния ден. Завърши живота си спокойно, доволен, че единствената му дъщеря е в сигурни ръце. Смъртта заличаваше всичко — и ревността, и разочарованията, и страстта. Последното му желание бе Лусесита да не научи, така че нищо да не помрачи щастието й. Преди смъртта си успя да й напише писмо и да помоли доня Мария да й го изпрати след известно време. Едва след два месеца Густаво съобщи тъжната вест на Лусесита.

— Любов моя… — започна той, колкото е възможно по-внимателно, — баща ти е починал. Преди два месеца. Няколко дни след сватбата.

— Защо не ми каза?

— Така искаше баща ти.

— Не, Густаво, бих искала да го науча веднага. Трябваше да бъда до него до последния миг. Защо, Густаво?

— По-добре да го помниш такъв, какъвто беше — тихо промълви той — усмихнат и щастлив. Както последния път.

— Мили боже… — изплака Лусесита.

— Изпълнихме последната му воля: не искаше да помрачи щастието ти. Баща ти е починал спокойно. Той… бил като заспал. Мария каза, че изразът на лицето му бил радостен. Сякаш се усмихвал. Написал ти е писмо. Последните му мисли са били за теб. Ето… — подаде й той плика.

Необходимо й беше доста време, за да събере смелост да го отвори. Когато се успокои, през сълзи започна да чете:

„Скъпа дъще,

Искам да знаеш колко се радвам, че те открих преди края на дните си, когато горчивината и студенината вече бяха наранили сърцето ми. Нямаш представа какво означаваха за мен твоята нежност, невинност и доброта, които си успяла да съхраниш въпреки нещастното си детство…“

— Знаел е, че ще умре — тихо прошепна Лусесита, след като прочете писмото.

— Да, умря спокойно, защото успя да види това, което толкова желаеше. Спомняш ли си колко радостен беше на сватбата?

— Когато се сбогувахме — припомни си Лусесита, — не знаех, че го виждам за последен път.

— Най-хубавият подарък, който можем да му направим, е да издържим на болката — ободри я Густаво. — Трябва да потърсиш утеха в новия живот, в бебето. Един живот си отива, а друг започва. Вечният закон на природата. Онези, които си отиват, ни оставят спомени, а на тези, които се появяват, им е необходима нашата любов. Нашата радост — шепнеше Густаво. Галеше я и пресушаваше сълзите й с целувки. Решиха да се върнат в Лима. Искаха да са с близките си в този тежък момент, а и бебето трябваше да се роди скоро.

Веднага щом се върнаха в Лима, Лусесита роди здраво и хубаво момиченце. Беше млада и раждането не беше трудно. Густаво нямаше търпение да се върнат в Сан Себастиан. Там бяха Чаро и Педро, който можеха да се грижат добре за съпругата му и за бебето. Лусесита не обичаше града и още по-малко тъжните спомени, свързани с него. Густаво беше купил още едно имение за нея, което тя трябваше да подреди по свой вкус. Там щеше да бъде техният дом, щяха да бъдат щастливи с малката си дъщеря. За Густаво съществуваха само съпругата, дъщерята и техният дом. Искаше да имат още деца, които да растат, на воля в имението.

Но преди да тръгнат, Густаво получи бележка от Анхелина.

„Искам да те видя. Ела на посочения адрес. Не се бави нито миг. Много е важно. Трябва веднага да дойдеш.

Анхелина“

— Няма да отида — заяви той.

— Густаво, ами ако се е случило нещо? — напомни му баба Мария.

— Бабо, нищо не се е случило. Преди малко се видях с Алваро. Трябва да се качат на кораба — обясни той, тъй като беше запознат с плановете му да напуснат Лима и да отидат да живеят в Аржентина.

— Точно затова трябва да отидеш — настоя възрастната жена. — Може би става въпрос за някакви документи.

— Не. Алваро щеше да ми каже.

— Да не се е разболял? Може да му е зле и затова да те викат — намеси се Лусесита.

— Не, това го е измислила Анхелина.

— Густаво, иди — помоли го съпругата му. — Вероятно се нуждаят от помощта ти. Не вярвам да те вика напразно. Това е последното нещо, което ще направиш за тях.

— Убеден съм, че това е поредната й хитрост — настояваше той.

— Все пак трябва да проверим. Направи го. Разтревожена съм.

— Добре, ще отида — склони накрая Густаво. — Ще се върна скоро — обеща на раздяла той.

Анхелина го очакваше в стаята си и разговаряше с Алваро и Грасиела.

— От месеци си мълчалива, смятах, че гледаш на нещастието си като на наказание, че те е обхванала тъга, но виждам, че не е така. Анхелина, искам да ми кажеш какво става. Какво се крие зад мълчанието ти?

— Дъще, моля те. Не се затваряй в себе си — умоляваше я майка й. — Искаме да ти помогнем. Ще те отведем далеч оттук, където никой, не те познава. Ще започнем нов живот. Нещата се промениха, вече не можеш да си играеш с хората.

— Забрави за Густаво веднъж завинаги — настоя Алваро. — Престани с тези глупави идеи. Той едва ли ще дойде.

— Ще дойде. Сигурна съм — упорито повтаряше Анхелина. — Не може да се измъкне така лесно от задълженията си. Убедена съм… — Тя млъкна, когато чу почукване на вратата. Лицето й грейна от щастие. — Той е. Отворете, моля ви. Густаво… — извика тя, когато го видя. — Направи знак на родителите си да излязат от стаята.

— Какво искаш? — грубо я попита той, очаквайки някоя от хитрините й.

— Дойде. Твърдяха, че няма да го сториш, но аз бях сигурна… — шепнеше унесено Анхелина.

— Тук съм, защото Лусесита ме помоли — обясни й той, напомняйки й, че обича друга. — Дойдох, за да разбера дали си добре. Кажи какво искаш! Побързай, трябва да тръгвам.

— Знаеш, че днес заминавам завинаги. Ще ме отведат надалеч. Густаво, исках да те видя за последен път. Искам да се сбогуваме.

— Знаех си. Добре, видя ме — грубо се обърна към нея той. — Сбогувахме се, Анхелина.

— Почакай, това не е всичко — спря го тя.

— Какво? Още нещо ли има?

— Искам да ме изпратиш до пристанището.

— Аз? Да не си луда!

— Не, не съм. Може би си забравил, че имаш задължения към мен. Трябва да си с мен до последния миг.

— След всичко, което направи, как можеш да искаш от мене това?

— Не настоявам, умолявам те.

— Напразно, хитрините ти няма да минат този път. Може би щях да изпитвам чувство за дълг, ако беше сама, но ти имаш родители, които ще се погрижат за теб.

— Искам да отида с теб до пристанището.

— Съжалявам, но нямам намерение да задоволявам капризите ти.

— Това е условие. Ако не ме откараш до кораба, няма да тръгна. Мама и Алваро ще вземат друг файтон, а ти ще дойдеш с мен. Ако не се съгласиш, няма да помръдна оттук. Ще откажа да пътувам.

— Докога ще налагаш волята си над останалите? — с презрение запита Густаво.

— Това е последното ми желание. Ще замина и никога повече няма да ме видиш.

— Глупаво е да искаш това от мен.

— Не знам, може би съм себична и разглезена. Но искам да бъдеш до мен до последния миг. Ти ме напусна. Изгубих всичко. Достави ми поне това удоволствие. Това е последното нещо, за което те моля. Не можем да се бавим повече. Ще изпуснем парахода — подсети го тя. — Густаво, моля те.

— Добре, госпожо — ядосано отвърна той. — Чакам те на улицата.

Докато излизаше от стаята, не й помогна, нито я погледна, остави я сама да се оправя с инвалидната количка.

— Любов моя, помниш ли как излизахме заедно в началото? — мило го попита тя вече във файтона. — Беше много влюбен. Обожаваше ме. Изгаряше от желание да задоволиш капризите ми — не спираше да говори, докато той мълчеше. — Искаше една от онези жени, които си стоят у дома, раждат деца и перат бельото на съпруга си. Трябваше да оцениш красотата и финеса ми.

— Анхелина, престани, моля те. Да побързаме. Не трябва да закъсняваме за пристанището. Параходът ще тръгне без теб.

— Вероятно си доволен. Най-после ще се освободиш, от мен. А тя… ще е щастлива. Накрая успя да ме победи. Това е минало. Странно е, нали? А пътят е дълъг, много дълъг.

— Хайде, по-бързо! Анхелина! Трябва да стигнем навреме.

— Заедно, най-после заедно, любов моя. Заедно! Не обичам да губя. Никога не съм обичала! Никога не давам онова, което е мое! Когато някоя рокля ми омръзнеше, съдирах я на парчета, унищожавах я. С теб ще стане същото. Няма да те загубя. Дори насън няма да си неин. Няма да бъдеш с нея! — викаше тя и в очите й блестеше лудост. Вместо по пътя подкара към урвата. Когато разбра какво става, Густаво се опита да й отнеме юздите, но беше късно, колата се обърна надолу по склона. Анхелина умря на място, а той, след като си удари главата, изпадна в безсъзнание.

Бяха отнесени в градската болница, където сега работеше Мирта. Когато съгледа Густаво, тя благодари на бога, че отново й го изпраща. Въпреки това трябваше да съобщи на семейството, на доня Мария, за случилото се.

— Успокойте се, моля ви. Той непрекъснато повтаряше името на дъщеря си. Знаете ли къде е детето?

— Остана при Модеста. Беше там с…

— Госпожо, няма време за губене. Идете да вземете детето. Колкото може по-бързо, разбрахте ли?

Уплашената доня Мария изтича до къщата на Модеста, където преди няколко часа бяха направили тържество в чест на бебето. Лошите вести бяха стигнали преди нея. Лусесита беше припаднала от шока. Доня Мария нямаше време за губене. Взе бебето и побърза към болницата. Надяваше се, че внучката й ще я последва по-късно.

— Густаво, чуваш ли ме? — упорито го питаше Мирта. Той постепенно идваше в съзнание.

— Какво се е случило? Какво правя тук?

— Намираш се в болница. Преживял си нещастен случай. Донесоха те преди два часа. Случайно те открих тук. Обясних на лекаря, че ще се грижа за теб. Не ме отпращай. Миналото си е минало.

— Коя сте вие?

— Густаво, не е възможно да си ме забравил — настояваше тя. — Може да си замаян от удара. Виждаш ли ме? Аз съм Мирта.

— Да, виждам ви, но не ви познавам. Не познавам никаква Мирта.

— Не се сещаш за мен? Боже…

— Усещам ужасна празнота — опита се да обясни Густаво. — Нищо не помня. Нищо не знам. Кой съм аз? Дори не знам къде съм. Не се сещам — безпомощно повтаряше.

— Опитай се да помислиш — подканваше го тя. — Помниш ли къде отиваше? С теб е пътувала жена. Знаеш ли коя? Кога? Тръгнали сте с кола към пристанището.

— Казах ви, че не помня нищо — изрече младият мъж.

— Споменахте за нещастен случай? Не разбирам. Ужасно ме боли главата.

— Направи усилие да си припомниш.

— Не мога. Опитвам се. Нямам никакви спомени. Момент. Спомних си… за едно дете. Малко момиченце. Много е малко. Да, току-що се е родило.

— Какво още можеш да си припомниш за него? — подканяше го Мирта.

— Нищо повече, но съм сигурен, че ми е дъщеря.

— Може би е плод на въображението ти.

— Не, убеден съм, че имам дъщеря. Госпожице, помогнете ми. Не знам кой съм, какво правя тук. Познавате ли ме? Моля ви, не знам името си. Кажете ми го. Моля ви, искам да знам.

— Трябва да се успокоите — посъветва го сестрата. — Болен сте и не трябва да се напрягате. Не се тревожете. Ще се погрижа за вас.

Мирта вече обмисляше подъл план. Бог й бе изпратил Густаво и тя трябваше да го задържи при себе си. Дори да причинеше болка на него, на Лусесита и на малката им дъщеря.

Густаво страдаше от амнезия, спомняше си за бебето, но не й спомена нищо за Лусесита. Сякаш никога не бе съществувала в живота му. Ако действаше бързо, може би щеше да успее да осъществи намеренията си: да го раздели завинаги със семейството му.

Излезе от стаята, щом чу гласове в коридора. Зарадва се, като видя доня Мария с внучето й.

— Мирта, толкова, ми бе трудно да дойда дотук — оправдаваше се възрастната жена. — Слава богу, че излязох преди полицейския час. — Заради политическите размирици в Лима имаше полицейски час. — Густаво, синко… Горкичкият. Как е той, Мирта? Кажи ми истината.

— Състоянието му е критично.

— Доведох детето. Каза, че е питал за нея.

— Сами ли дойдохте? — попита сестрата.

— Лусесита припадна, когато научи. Казали й, че Густаво е умрял.

— Мисля, че ще живее. Значи сте сами? — зарадва се Мирта.

— Горката, беше в безсъзнание, когато тръгнах — сподели доня Мария. — Не можеше да дойде. Не видя, че съм взела бебето. Останалите са в къщата на Модеста. — Мирта внимателно слушаше. Всичко се уреждаше в нейна полза. Трябваше да реагира бързо. — Дори да се свести, няма да може да дойде, заради полицейския час — продължи старицата.

— Госпожо Мария, животът на господин Густаво виси на косъм. Изслушайте ме. Размириците предизвикаха опасна епидемия. Хигиенните условия в болницата не са задоволителни. Господин Густаво може да се зарази. За бебето и за вас също е опасно. Зная какво трябва да сторя, за да го спасим — бързо говореше Мирта, за да не позволи на доня Мария да я прекъсне. — Вие ще ми помогнете.

— Как бих могла да помогна?

— Трябва да отведем господин Густаво.

— Но как? Не разбирам.

— Чуйте ме. Не искам много от вас. Само ми помогнете. Кажете, че сте съгласна с предложението ми.

— Не разбирам за какво става дума.

— Трябва да изведем господин Густаво оттук. Ще оздравее по-бързо далеч от мръсотията и суматохата в болницата.

— Добре, ще се обадя на Асусена да приготви стая — прекъсна я възрастната жена.

— Не, госпожо, недейте. Има друга причина, поради която трябва да го отведем. Не исках да ви притеснявам, но съществува голяма опасност. Касерес преследва последователите на Пиерол.

— Няма от какво да се страхуваме. Густаво никога не се е занимавал с политика.

— Госпожо, вече са съставили списък на хората, които трябва да бъдат арестувани. В него фигурира и името на Густаво.

— Мили Боже…

— Какво ще кажете, госпожа Мария? Ще ми помогнете ли да го спасим? Положението непрекъснато се усложнява. Искате ли да помогнете?

— Да.

— Добре. Сега трябва да убедите лекаря, че желаете да отведете пациента. Като член на семейството вие имате право. Кажете, че ще го заведете у дома — настояваше Мирта. — Ще се подпишете, че поемате отговорността.

— Мирта, не знам — подвоуми се Мария.

— Госпожо, нямаме време. Ако не реагираме бързо, Густаво може да умре от инфекция или полицаите да го арестуват. — Гледаше право в очите нещастната жена и не й остави възможност да избира. Тя трябваше да се съгласи с плана. Сестрата я убеди да й позволи тя да се погрижи за всичко, а след това да напуснат болницата.

— Къде ще отидем? — загрижено попита доня Мария.

— Ще намерим къде. Колкото по-бързо, толкова по-добре.

— Защо да не отидем в Сан Себастиан, в имението? — наивно предложи старицата.

— В никакъв случай. Това е първото място, където ще го потърсят. Още повече, че бунтовниците са окупирали гарата. Трябва да го отведем другаде.

— Мирта, почакай. Трябва да потърсим Лусесита, да й кажем за случилото се. Трябва да я вземем с нас. Тя е в къщата на Модеста.

— Успокойте се, госпожо. Всичко ще бъде наред. Трябва да ме подкрепите. Разбрахме ли се? Доверете ми се — убеждаваше я тя.

Мирта беше близо до целта. Ако успееше, Густаво щеше да бъде неин завинаги. Отиде до къщата на Мигел и от стаята на Лусесита събра всички бижута, които й бе купил Густаво. Бяха й нужни, за да купи мълчанието на кочияша, който щеше да ги отведе далеч от Лима. Реши да вземе със себе си доня Мария и бебето. Старицата й бе нужна да гледа детето.

Госпожа Мария обаче се възпротиви на предложението й.

— Не мога да отведа детето без съгласието на майка му.

— Моля ви, правете каквото ви кажа. Налага, се.

— Разбери ме, Лусесита трябва да научи.

— Нямаме време. Налага се да тръгнем веднага.

— Лусесита трябва да дойде с нас. Тя трябва да тръгне със съпруга си.

— Не исках да ви казвам, за да не ви разстройвам допълнително, но ще ви кажа истината, Лусесита почина — за кой ли път излъга Мирта без никакво угризение на съвестта.

— Какво говориш? Не е възможно. Лусесита е мъртва?

— Съжалявам. Изпратих да я доведат, но получих тази вест. Когато научила за смъртта на Густаво, сърцето й не издържало. Покосил я сърдечен удар — лъжеше тя, надявайки се доня Мария да й повярва.

— Мили Боже… — тихо извика старицата.

— Успокойте се. Не можем да се погрижим за нея. Сега трябва да спасим Густаво. Повтаряше името на дъщеря си, така че трябва да вземем бебето. За да живее на Густаво му е необходим стимул. Разбирате ли? Чувате ли ме? Обещахте да ми помогнете. Ще направите това, което ви казах — заповяда й тя.

Бързо ги изведе и ги качи в колата, която чакаше пред болницата. В суматохата не взеха никакви дрехи за бебето. За нея беше важно да стигнат до гарата и да хванат първия влак, който да ги отведе далеч от Лима. Всички биха предположили, че ще отидат в Сан Себастиан, но Мирта не беше толкова наивна. Нямаше скрупули, особено когато можеше да получи онова, което искаше.

След дълго пътуване накрая се настаниха в скромна къща в някакво градче далеч от Лима. Изморена от пътуването, доня Мария заспа веднага след пристигането. Когато се събуди, объркано се огледа наоколо. Щом забеляза Мирта, си припомни си къде се намира.

Обзе я чувство на безпомощност и вина.

— Мили Боже, колко време е изминало? А бебето? Къде е то?

— Успокойте се, то спи — хладно заяви Мирта, която се бе погрижила за всичко.

— Благодаря! Изтощена съм, смазана съм от умора. Какво дълго пътуване! Мислех, че няма да издържа. Всичко ме боли.

— Трябва да полежите.

— Това място е съвсем непознато за мен. Къде е Густаво, Мирта?

— Имахме късмет. Прегледа го много добър лекар от селото. Каза, че не се налага операция. Трябва ни само време. Увери ме, че всичко ще бъде наред. Слава богу, защото тук не е възможно да се извърши операция. Дадох му успокоително. Дойдох да ви кажа да не се притеснявате.

— Благодаря. Густаво ще се спаси с Божията помощ. Искам да го видя.

— По-късно, Мария — отклони я Мирта. — Първо си починете. На вашите години трябва да се пазите. Селото е далеч.

— Това място е много странно. Къщата е отдалечена.

— Точно такава ни е нужна — студено й отвърна Мирта.

— Защо?

— За да се скрием и за да може господин Густаво да се оправи.

Мария усети твърдост и пресметливост в думите й. Едва сега тяхното пътуване й се стори подозрително. Осъзна, че не биваше да й се доверява.

— Няма да издържа — оплака се доня Мария. — Къде се намираме? На север или на юг?

— Мария, намираме се на място, където няма да ни открият. В планината сме.

— Как сме се добрали дотук?

— Много бързо — насмешливо й отвърна Мирта. — Трябва ли отново да ви повтарям? Много добре знаете, че ситуацията, в която се намирахме, беше опасна. Имате ли представа какво ни струваше това? Трябваше да подаря едно от бижутата на войника, който ни спря, за да ни пусне да продължим. Не си ли спомняте?

— Бях толкова объркана и уплашена. Не знаех какво става около мен.

— За щастие аз не се плаша лесно.

— Да, така е. Но Мирта, защо сме се отдалечили толкова? Трябваше да намериш някакво по-близко място.

— По-близко? С името на господин Густаво в списъка на издирваните? Ако бяхме останали, най-вероятно сега щеше да бъде мъртъв. Укорявате ли ме, госпожо? Трябва да сте ми благодарна. Действах за доброто на всички. Сега Густаво е на безопасно място, никой няма да ни открие.

— Добре, прости ми — съгласи се доня Мария. — Но трябва да изпратим съобщение в Лима. Там сигурно много се тревожат за нас. Утре трябва да ме заведеш до селото да се обадя в Лима от пощата.

— Има време, Мария.

— Не, не. Искам да го сторя веднага. Защо да отлагаме?

— Едва ли ще намерим някого в Лима. Освен това изпратих телеграма, в която обясних къде се намираме с господин Густаво — излъга Мирта.

„Лесно ще я залъжа, трябва да я държа изолирана — размишляваше тя. — Не трябва да допускам да се обажда по телефона. Ако успее, ще разкрият измамата за смъртта на Лусесита и ще узнаят къде се намираме. След всичко, което направих, няма да допусна да се провал заради някаква старица. Когато състоянието на Густаво се подобри, вече ще знам как да постъпя. Той ще е потресен от нещастието си. Ще е объркан. Кой би си помислил, че някой ден ще зависиш от мен, Густаво. Унизих се пред теб, но дори тогава не ми обърна внимание. Би трябвало да знаеш, че жените не прощават равнодушието на мъжете. Пренебрегна ме заради Лусесита, но съдбата ми помогна. Сега няма да те изпусна толкова лесно. Много сме далеч. Сякаш се намираме в друг свят! Ако паметта му не се възвърне, той ще бъде мой. Никога няма да се върнем в Лима. Лусесита повече няма да го види!“

От мига, в който той се пробуди, тя не се отделяше от леглото му. Молеше се паметта му да не се върне.

— Не помня нищо! — каза Густаво, когато се събуди. — Госпожице… — обърна се той към Мирта. — Помогнете ми. Сигурно знаете какво се е случило. Защо са ме довели тук? Какво е станало?

— Преживяхте нещастен случай. Бяхте тежко ранен, но скоро ще оздравеете — успокояваше го тя.

— Трябва да си спомня. Ако сте медицинска сестра, как бихте могли да ми кажете кой съм аз.

— Нека ви обясня. Не съм сестра. Познаваме се от години. Да кажем, че съм приятелка на семейството. Дадоха ми подробни указания как да ви помогна. Може да ми задавате каквито искате въпроси.

— Как се казвам?

— Името ви е Густаво Гонсалвес.

— Ужасно е да не знаеш дори името си, да нямаш спомени. Не си спомням лицата на близките си… На семейството си! Къде е семейството ми? Кои са те?

— Нямате семейство, господине.

— Но трябва да… Дъщеря ми! Помня, че имам дъщеря! Смътно си го спомням, но знам, че тя съществува, госпожице.

— Да, момиченцето наистина съществува.

— Имам ли съпруга?

— Съпругата ви умря при нещастния случай — излъга го Мирта.

— Анхелина… — прошепна Густаво. — Тя ли е?

— Вашата съпруга е била с вас в колата — съгласи се с него сестрата, като внимаваше да не споменава името на Лусесита пред него. — Казах ви, че тя загина.

— Обичах я… Сигурно много съм я обичал. Изпитвам болка, когато мисля за нея.

— Не се измъчвайте. Случилото се е непоправимо. Бяхте в тежко състояние и трябва да се пазите. Успокойте се. Не се опитвайте да постигнете това, което в момента е невъзможно.

— Извинете, но аз…

— Обещах да ви помогна, но още не е настъпило времето. Вижте колко се разтревожихте. Това ще влоши състоянието ви. Не трябва да се напрягате умствено и физически. Ще ви дам успокоително. Трябва да поспите.

— Казахте, че ще доведете детето ми — подсети я Густаво, въпреки че очите му вече се затваряха.

— Утре. Сега спете. Трябва да почивате.

— Казваше се Анхелина — бълнуваше той. — Анхелина… — повтаряше, а Мирта ликуваше. Най-после Лусесита бе заличена от живота му.

Бе излъгала и доня Мария, че е изпратила писмото й.

През деня Мирта работеше в местната болница, за да преживяват. Държеше доня Мария далеч от Густаво, като твърдеше, че трябва да почива.

В това време семейството в Лима се разпадаше. Лусесита отказваше да се върне в къщата на баща си. Страхуваше се, че това ще й донесе още нещастия. Положението на всички беше тежко. Прислугата бе принудена да си потърси работа другаде.

Макар че всички очакваха Лусесита да се погрижи за тях, тъй като сега тя бе наследница на имотите и парите на Мендоса, тя твърдо бе решила да си намери работа. Единствената й, утеха бе надеждата, че Густаво ще се върне.

Възстановяването му, подпомогнато от „безкористната“ Мирта, беше бавно.

— Как е моят пациент? — попита го тя, влизайки в стаята му.

— Излязох да се поразходя, но ми се зави свят. Понякога имам чувството, че всичко около мен се върти.

— Това е нормално, когато човек стане за пръв път след дълго боледуване. Природата е прекрасна, нали?

— Да, но всичко ми е напълно непознато и странно. Винаги ли съм живял тук? Знаете ли къде е къщата ми?

— Още не е настъпило времето да говорим за подобни неща — отвърна Мирта. — Бъдете търпелив.

— Обещахте да ми помогнете да възвърна паметта си — припомни й той. — Ако не ми говорите за миналото, как ще науча нещо за себе си?

— Обясних ви, че това е бавен процес. Спомените трябва да се възвръщат бавно и постепенно. Само по този начин ще се излекувате напълно. Моля ви, доверете ми се.

— Обещахте днес да доведете дъщеря ми! — каза Густаво. — Кога ще го сторите? Кога ще я доведете?

— Смятате ли, че ще понесете вълнението?

— Да. Вие ми обещахте!

— Ще изпълня обещанието си. Влезте с бебето — заповяда тихо тя на доня Мария. — Спомнете си какво ви казах. Господин Густаво е загубил паметта си. Физически е добре, но психическото му състояние е много деликатно. Не говорете много. Ако забележите, че е объркан, не му обяснявайте нищо. Ако сгреши в нещо, не го поправяйте. Избягвайте въпросите му. Предупреждавам ви, че всяка грешка може да бъде фатална! Възстановяването му може да се забави и това да го доведе до лудост.

— Мили Боже!

— Затова ще бъдете много внимателна. Колкото по-малко говорите, толкова по-добре. Разбрахте ли?

— Да, да, горкият Густаво…

— Сега вървете. Покажете му детето.

— А ако ме попита коя съм?

— Кажете, му истината. Вие сте баба на съпругата му.

— Той знае ли за Лусесита?

— Не я споменавайте! — извика уплашено Мирта. — Не споменавайте името й. Казах му, че е загинала. Това е всичко. Хайде да вървим. Посещението трябва да е кратко. Влезте. Густаво, ето я вашата дъщеря.

— Много е малка — отбеляза Густаво с нежност. — Оставете я тук, моля. Коя сте вие?

— Не ме ли помниш, синко? Аз съм Мария, бабата… на съпругата ти.

— На Анхелина! — възкликна той.

— Но… — искаше да възрази доня Мария, сетне си припомни указанията на Мирта.

— Защо трябваше да я загубя? Защо трябваше да умре в тази проклета злополука! Горкото ми момиче… Толкова е мъничко, а ще трябва да расте без майчина обич. Детето е единственото нещо, което ме свързва с миналото. Сякаш го виждам за пръв път. Дори не помнех как изглежда. Нека те погледам, момиченцето ми.

— Вземете я, Мария! — нареди Мирта, която внимателно наблюдаваше сцената. — Хайде, да тръгваме!

— Той мисли, че Анхелина е Лусесита и че тя е умряла при инцидента — с ужас изрече доня Мария, когато излязоха от стаята на Густаво.

— Така е по-добре — увери я сестрата. — По-късно ще ви обясня.

Дълго време Густаво се мъчеше да си припомни миналото, но напразно. Мирта се стараеше да привлича вниманието му към други, по-маловажни неща. Обаче плановете й се объркаха, когато доня Мария се разболя тежко. Тя не можеше да се справи сама и по настояване на Густаво трябваше да повика лекар.

— Какво е положението, докторе? — разтревожено запита Мирта.

— Не искам да ви давам празни надежди. Не вярвам да оздравее — каза лекарят. — Препоръчвам ви да я отведете в Лима. Да постъпи в болница. Може би там ще успеят да й помогнат. Ако остане тук, нищо не може да се направи.

— Мирта, трябва да я заведем в Лима — реши Густаво. — Няма да позволя старата жена да умре, ако има надежда, да й помогнат там. Става дума за прабабата на дъщеря ми.

— Густаво… — намеси се в разговора Мария. — Искам да знаеш… Трябва да ти кажа… Тя, съпругата ти…

— Не се напрягайте, Мария. Изтощена сте — възпря я Мирта с фалшива загриженост. — Мили Боже, успокойте се! Затворете очи и се опитайте да поспите. Дишайте дълбоко… — посъветва я тя, като й даде успокоително.

Доня Мария видя Густаво за последен път. Така и не успя да му разкрие истината за неговото семейство.

Подчинявайки се на заповедите на Мирта, кочияшът откара госпожа Мария в Лима и я настани в болницата „Свети Андрес“. Старицата бе уморена и изтощена от дългия път. Лекарите много се разтревожиха за нея.

Неочаквано някой я разпозна. Беше Минго, който все още продаваше сандвичи в болницата. Трябваше незабавно да съобщи на Лусесита. За лекарите ситуацията беше много интересна. Първо, една медицинска сестра беше изчезнала с господин Гонсалвес, сетне госпожата, която бе подписала документите, се появи мистериозно.

Като имаха предвид състоянието й, те се страхуваха, че никога няма да разберат какво се е случило.

Щом Лусесита узна, че баба й е в болницата, побърза да я види. Доня Мария едва се съвзе от шока, когато видя, че внучката й е жива. Успя само да й каже, че Густаво е жив и дъщеря им е добре. След това почина. Не им оставаше нищо друго, освен да се помолят за душата й.

— Густаво и детето могат да се появят по същия начин, както доня Мария — успокояваше Лусесита братът на Густаво. — Очаквах някакъв отговор от енорията — напомни й Емилио. — Изпратих писма с надеждата да узная нещо повече, но не получих отговор. Надявах се Мария да ходи на църква.

— Отче Емилио, госпожа Мария почива в мир, а Густаво е болен. Кой се грижи за детето? — плачеше Лусесита.

— Густаво е млад и силен. Сигурно се грижи за него. Сега трябва да се помолим за душата на доня Мария.

— Отче, животът беше суров към мен. Даде ми малко щастие, сетне ми го отне, за да страдам още повече.

— Моля те, не мисли така, Лусесита, няма да е справедливо създание като теб да бъде наказано. Ще видиш, един ден всичко ще бъде само спомен. Новата радост ще ти помогне да забравиш горчивината.

— Отче, нима ще понасям още дълго това мъчение?

— Не губи вяра, Лусесита. Вярвай — опита се да я окуражи Емилио. — Баба ти ще бди над нас. Ще ни помогне да открием съпруга ти и дъщеря ти. Тя потвърди, че са добре.

— Да, това ми дава сили. Мисълта, че са добре, ме поддържа. Въпреки че трябва да се примиря с това, че никога няма да ги видя.

Новината за смъртта на госпожа Мария стигна до Густаво.

— Съжалявам, че госпожа Мария почина в самота далеч оттук. Кой ли се е погрижил за погребението й? — питаше се той.

— Не се притеснявайте. Дадох на кочияша достатъчно пари. Сигурно ги е предал на някого в болницата. Достатъчно са, за да покрият разходите по погребението.

— Един бог знае дали хората, които са я погребали, са били съвестни. Може да са задържали парите и да са я оставили някъде, без да й намерят достоен за нея гроб — загрижено разсъждаваше Густаво.

— Хайде, не мислете така. Затова не исках да ви го кажа.

— Трябва да поговоря с този кочияш — настоя младият мъж. — Ще го попитам кой се е погрижил за тялото, на бабата на съпругата ми.

— Не е възможно. Щом се върна, човекът събра багажа си и замина. Обясни ми, че си е намерил работа в Лима. Тези хора са непостоянни. За повече пари са готови веднага да те напуснат — заяви Мирта.

— Много странно. Как съдбата се грижи да заличи всички пътища към миналото ми.

— Затова не исках да ви казвам. Знаех, че новината ще ви разстрои.

— Благодаря ви за грижите — изрече Густаво. Не се съмняваше в нейната добронамереност. — Сега вие сте най-важният човек в живота ми.

— Не искам да се тревожите или да тъгувате. Иначе целият ми труд ще отиде на вятъра. Оставете всичко на мен. Разберете, че не сте в състояние да се справите сам с проблемите си.

— Нали разбирате, че със смъртта на госпожа Мария връзките ми с миналото са прекъснати — ядосано й напомни той.

Мирта не го слушаше. Беше само неин и тя се стараеше атмосферата в къщата да е романтична.

— Ще ви приготвя специална вечеря по случай оздравяването. Дълго мислих и реших да бъде днес. Как ви се струва?

— Благодаря, Мирта, но нямам желание да празнувам. Тъжно ми е.

— Густаво, не се поддавайте на отчаянието. Сигурна съм, че ви очакват по-хубави дни — увери го тя. — Седнете, моля ви. Елате. Можете да налеете виното, докато сервирам вечерята.

— Изпитвам странно чувство, защото не си спомням нито една вечеря със семейството си — размишляваше на глас Густаво. — Не си спомням нищо. Мирта, какво знаете за родителите ми? — неочаквано я попита.

— Вашите родители… — прошепна тя. — Те са починали, когато сте били малък.

— А родителите на съпругата ми?

— Те също са починали. Моля ви, не искам да говорим за миналото. Бъдещето е пред нас. Не сте сам, аз съм при вас и няма да ви напусна. Можете да ме откриете винаги когато ви потрябвам. Хайде да вдигнем наздравица — промени разговора Мирта. — За бъдещето! И за нас!

Густаво вдигна чашата без желание. Все още не намираше основателна причина да празнува. След вечеря веднага отиде в стаята си. Тази нощ сънува прекрасен сън.

Непозната девойка се къпеше в реката. Тя го забеляза и се скри зад някакви храсти. Заплаши го с камък.

— Мирта… — повика я той, щом стана. — Случи се нещо невероятно. Припомних си нещо. Сънувах как някаква девойка се къпе в реката. Чух гласа й и лая на кучето, което беше с нея. Мирта, коя е тя?

— Не знам. Нямам представа — замислено отговори тя.

— Видях я съвсем ясно — замечтано продължи Густаво. — Но нямам никакъв спомен за това. Дали постепенно паметта ми не се възвръща?

— Възможно е. Мозъчните травми са непредвидими. Паметта ви може постепенно да се възвърне, както и да не се върне изобщо. И да не си спомните нищо — започна да го убеждава Мирта. — Понякога мозъкът може да ви изиграе лоша шега. Докато работех в болницата, съм виждала и по-здрави от вас да полудяват, защото се опитваха да заменят изчезналите си спомени с неща, които бяха плод на въображението им.

— Мирта, какво ще стане с мен? — загрижено я попита Густаво.

— Опитайте се да се успокоите. Хубаво е, че винаги съм до вас — безочливо му напомни тя, сякаш не го държеше изолиран, с цел да прекара той живота си в заблуда.

Още нещо притесняваше Густаво. Питаше се откъде идват парите, с които живееха. Можеше да се оправя с пари, въпреки че Мирта не му даваше да се занимава с домакинството.

— Мирта, бих искал да науча нещо повече за финансовото си състояние, за сметките си.

— Густаво, ще ви обясня всичко, когато му дойде времето — нежно му отвърна тя, макар да се ядосваше, че положението се усложнява. — Сега е важно да запазите спокойствие, да се възстановите напълно.

— Чувствам се безполезен, сякаш съм с вързани ръце.

— Държанието ви ми подсказва, че скоро ще се оправите. Отново ще бъдете предишният Густаво.

— Мирта, с какво се занимавах? — упорито продължаваше да разпитва той.

— С различни неща — неопределено отвърна тя. — Това са неща, от които мъжете повече разбират. Густаво, не съм наясно с какво точно сте се занимавали.

— С какви неща? Трябва да знам! — повиши глас той.

— Видяхте ли? Когато ме разпитвате за миналото, се изнервяте!

— Искам да започна отново живота си. Ако се занимавам активно с работата си, ще ми помогне да възстановя празните места в паметта си.

— Господин Гонсалвес, прекалявате. Само се опитвам да ви помогна да оздравеете. Защо се съпротивлявате?

— Мирта, не е това.

— Ако не се придържате към предписанията да почивате, състоянието ви може да се влоши. От много години работя като медицинска сестра. Уверявам ви, че възстановяването в подобни случаи е продължително. Нетърпението може само да ви навреди. Нима се съмнявате в уменията ми.

— В никакъв случай. Извинявайте, не исках да прозвучи грубо. Знам, че не съм лесен пациент. Изпитвам огромна благодарност към вас. Напуснахте столицата, за да се грижите за мен и детето. Това означава много за мен — благодари й той, защото мислеше, че тя се жертва заради него. — Моля ви да ми простите. Имам пълно доверие във вас. Повече няма да се поддавам на нетърпението си.

— Радвам се — хладно му отвърна Мирта и излезе от стаята.

В коридора се сблъска с Офелия — жената, която бе наела да гледа момиченцето. Стори й се, че бе подслушвала. Съмненията й се оказаха верни, когато тя заговори:

— Защо лъжете господин Густаво? Чух всичко. Защо говорите за пари, когато чекмеджето ви е пълно с бижута? Защо го лъжете, госпожице? Защо взимате пари от господина, когато имате толкова бижута?

— Как смееш да се ровиш в моите вещи? Кой ти е позволил да подслушваш разговорите на господарите?

— Моля ви, наричайте се господарка пред някой друг. Аз не съм ви прислужничка.

— Как смееш!

— Сгрешили сте, ако смятате, че съм беднячка, която рови по нещата на богаташите. Не бих откраднала нито брошка, нито гривна.

— Как тогава, по дяволите, знаеш за бижутата?

— Бяхте оставили чекмеджето отворено. Когато влязох в стаята, го забелязах. Погледнах какво има вътре и го затворих. Ако исках, щях да взема всичко и сега да съм далеч оттук — студено заяви Офелия. — Чух ви да разговаряте. Да кажем, че съм се приближила до вратата, за да узная плановете ви. Държа да знам за какви хора работя.

— Добре, стига вече — нервно я прекъсна Мирта. — Веднага си събери нещата и се махай. Въпреки че не си откраднала нищо, не бих искала да рискувам.

— Успокойте се и помислете. Ако ме изхвърлите, къде ще намерите жена да се занимава с детето? Тогава как ще се грижите за спокойствието на господин Густаво?

— Ще намеря някоя като теб. Какво те интересува? — извика гневно Мирта.

— Знаете, че е невъзможно. Наоколо живеят само селянки. Още повече, всички ще ме питат защо сте ме изгонили. Какво да им кажа, че госпожицата се страхува да не попреча на плановете й?

— Какво си намислила? Да ме плашиш ли? — попита Мирта, припомняйки си как бе изнудвала Анхелина.

— Не се ядосвайте, не съм нахална. Гледайте на мен като на съветничка. В това отношение много си приличаме, госпожице Мирта. Трябва да ви призная, че мразя нищетата. Не желая да се омъжа за бедняк и да му родя куп деца.

— Ако мразиш немотията, защо не открадна бижутата?

— Защото ако остана, ще спечеля повече — мъдро отвърна жената. — Убедена съм, че ще се разбираме. Искам да остана и да се науча на нещо, например как да стигна далеч като вас, госпожице Мирта. С моя помощ ще успеете да осъществите мечтите си. И аз своите.

— Откъде си сигурна, че ще ти се доверявам? — попита я гневно Мирта. Разговорът им я подсети за държанието й с Анхелина.

— Нямате голям избор.

— Добре. Признавам, че смелостта ти е единственото положително качество. Можеш да бъдеш моя съветничка.

— Вече започнахме да се разбираме.

— Но те предупреждавам. Нямаш представа какво мога да направя, ако допуснеш само една грешка.

— Не се тревожете. Знам какво може да направи жена, която се домогва до любовта на някой мъж — заяви Офелия, намеквайки, че има представа за намеренията на Мирта към Густаво.

— Ако искаш да спечелиш доверието ми, трябва да се научиш да ме уважаваш — високомерно изрече Мирта. — Няма да слушам глупостите ти. Разбра ли?

— Както кажете, госпожице Мирта. С течение на времето ще се убедите, че можете да ми вярвате. Повече, отколкото сега. Отивам при детето — студено изрече Офелия, без да дочака разрешение да се оттегли.

Мирта презрително я изгледа.

Густаво бързо се приспособи към живота в имението. Най-голяма радост му доставяха конете, на които бе посветил цялото си внимание. Мирта се грижеше за всичко останало. Междувременно тя упорито търсеше начин да държи настрана детето и Офелия, така че да може да се сближи с младия мъж. Накрая се случи онова, за което мечтаеше от години.

— Мирта, аз съм виновен — извини се той и бързо стана от леглото. — Трябваше да се въздържа, но не го сторих.

— Нима се упрекваш за това? Аз не съм равнодушна към теб.

— Мирта, различно е. Аз съм мъж.

— Наистина не разбирам какво искаш да ми кажеш.

— Виж, Мирта… Ще бъда искрен, въпреки че може би думите ми ще те наранят. По-добре е нещата между нас да са ясни. Единственото, което ме притегля към теб, е желанието. Същото можеше да ми се случи и с друга жена.

— Искам любовта ти!

— Мирта, моля те. Дай ми време. Трябва да размисля. Това е единственият начин отново да започна да обичам. Ще бъдеш до мен, с мен, както винаги. Всичко ще бъде наред.

— Обещаваш ли?

— Обещавам.

— Междувременно, обичай ме както можеш, Густаво. С тялото си… и това е един вид любов — горчиво промълви Мирта. Без него животът й нямаше смисъл. Страхуваше се, че Густаво си припомня подробности от миналото си. Беше й трудно да се преструва през цялото време, тъй като искаше да е единствената жена, която Густаво да обича и защитава. Въпреки това трябваше да се въоръжи с търпение и да изслушва изповедите му.

— Мирта, успях да си припомня нещо — отново започна Густаво.

— Какво? — уморено го запита тя.

— Камбанен звън, който приканва богомолците. Бях с един свещеник. Изповядвах се. Разказвах му как не обичам Анхелина. Но споменът беше много кратък. Не си спомням подробности.

— Густаво, смятах, че ще си по-спокоен, ако не се опитваш да възстановяваш паметта си. Нали се бяхме разбрали?

— Но Мирта, имам странни усещания. Сякаш съм необходим на някого от миналото си, сякаш някой иска да му помогна, но е далеч от мен. Изпитвам тревога и напрежение.

— Имаш температура, любов моя. Видя ли какво постигна, като се напрягаш да си възвърнеш паметта?

— Мирта, изпитвам ужасна празнота в себе си.

— Няма ли да има край? — гневно го прекъсна тя. — Нима никога не ще успея да запълня тази празнота?

— Мирта, ако някога отново се влюбя, то ще бъде в теб. Заради всеотдайността ти. Нима не си като истинска майка за дъщеря ми. От друга страна, не желая да преживееш най-хубавите си години с мен, а аз да не мога да ти дам нищо в замяна. Има толкова много мъже, които биха могли да се влюбят в теб — убеждаваше я той.

— Обичам теб! Ти и момиченцето сте най-важните неща в живота ми. Двете с нея сме твоето семейство. Няма друг, на когото да си нужен, който да те чака или да мисли за теб. Запомни това и не се опитвай да си припомняш миналото.

— Мирта, понякога спомените сами изплуват в съзнанието ми. Като този със свещеника. Изпитвах нещо… Сетих се и друго. Виждам улица, пълна е хора… Аз съм с някого… Наоколо има магазини и аз… Влязох и купих нещо. Но какво ли е било? Аз съм…

— Моля те, престани! — извика уплашено Мирта.

— Алваро! — накрая се сети той. — Алваро! Влязох и купих книга. Книга с текст и илюстрации, но за кого? Беше за някаква жена, но коя?

— Престани! Стига толкова! Не продължавай! Няма да ти позволя!

— Мирта, кой е Алваро? Знаеш ли кой е той?

— Приятел… семейният адвокат.

— Значи не е плод на въображението ми. Явно паметта ма се възвръща. Мирта, много ясно си припомних този момент, като и онзи със свещеника. Мирта, недей да ме кориш повече, разбра ли? Следващия път трябва да ми позволиш да продължа да напрягам паметта си. Умолявам те.

„Възможно ли е наистина? — Измъчваше се от съмнения Мирта. — Не, не искам! Не е възможно! Поне засега. Трябва ми още време. Много повече време. Когато няма да има връщане назад.“

Малката Мария Роса беше силно оръжие в ръцете й. Въпреки, че не я обичаше, заради Густаво се преструваше на грижовна майка.

— Мислил ли си какво ще кажеш на Мария Роса за майка й, когато порасне? — невинно го запита тя, един ден. — Ще започне да ме нарича мама. Расте под моите грижи и любов.

— Сега разбирам какво се опитваш да ми кажеш — досети се Густаво. — Извинявай, Мирта. Смятам, че това не би било…

— Защо, любов моя? Най-вероятно ще се оженим — провокира го тя. — Защо трябва да заемам неприятното място на мащеха, ако детето започне да гледа на мен като на истинска майка?

— Това би означавало да заемеш нечие място, което не ти принадлежи. Съжалявам, идеята не ми харесва — възрази Густаво.

— Не бих заела чуждо място. Майка й е починала.

— Въпреки това… Трябва да има някакви спомени от нея.

— Какви спомени, че е била покварена, че не я е обичала, че си се отнасял равнодушно към нея?

— Разбери ме! Мразя лъжите!

— Това е благородна лъжа, в името на доброто на детето… И заради нашето щастие! Защо духът на тази жена да витае над нас? Помисли, Густаво. Помисли си добре и ще разбереш, че съм права. Заслужила съм си правото да бъда майка на Мария Роса. Единствено аз. Никой друг.

— Ти си упорита.

— Не разсъждаваш правилно.

— Бих искал да ме разбереш! Не става дума, дали съм обичал жената, която е била моя съпруга. Тя е била майка на дъщеря ми! Въпреки всичките й отрицателни качества тя заслужава уважение като майка. Не желая да я заличавам от спомените на дъщеря си. Искам тя да мисли само добро за нея.

— А каква е моята роля? Аз, която обожавам малката… Аз, която я държа в прегръдките си от самото й раждане!

— Това не ти отнема любовта и благодарността й към теб.

— Грешиш. Каквото и да сторя, винаги ще й бъда чужда.

— Мирта, не говори така.

— Но, Густаво… Какво те спира да й кажеш, че съм й майка?

— Това ще бъде лъжа! А аз мразя лъжите! — повтори Густаво. — Представи си, че разбере един ден!

— Откъде? Ние двамата няма да й кажем — упорито се опитваше да го оплете в мрежите си Мирта. — Момичето ще расте с вярата, че аз съм нейната майка. Моля те, направи ми това удоволствие. Позволи ми да се представям като майка на Мария Роса.

— Мирта, не можем да го направим. Един ден истината ще излезе наяве. Може би не тук, а в Лима, където всички ни познават.

— Но, Густаво…

— Аз искам да се върна там, Мирта. Нямам представа кога, но ще се върнем — уверено повтори Густаво, макар че нямаше много спомени от града, в който беше живял някога.

Въпреки упоритата съпротива на Мирта той беше взел твърдо решение да се върне в Лима.

„Трябва да отложа това пътуване. Единствената ми надежда е нещо да се изпречи между тях двамата и да ги раздели — обмисляше положението Мирта. — Тя трябва да си помисли, че Густаво я е напуснал, че не я обича, че никога няма да се върне при нея!“

Глава 18

От дълго време Лусесита работеше в дома на Алдамо. Въпреки непрестанното ухажване на Хосе Хулио, синът на господаря на къщата, тя живееше с надеждата, че ще открие Густаво и внимателно, но решително му отказваше. Хосе Хулио бе останал сляп след нещастен случай и благодарение на младата жена отново се надяваше да си възвърне зрението. За да се измъкне от неприятното положение, Лусесита бе решила да напусне къщата след операцията му. Баща му, който бе виновен за ослепяването, се погрижи да бъдат направени всички изследвания, за да се убеди, че Хосе Хулио може да бъде излекуван. Лусесита съобщи на Модеста решението си да напусне къщата, в която работеше.

— Денят на напускането ми наближава. Жал ми е за Хосе Хулио, Модеста — откровено й заяви тя. — Мечтаеше си да се оженим след операцията. Не желая да мисля какво ще се случи, когато разбере, че съм си тръгнала. Не искам да го нараня.

— Твърдо ли си решила да си тръгнеш след операцията? — попита Модеста.

— Да.

— Да не би да го обичаш, а да не го осъзнаваш?

— Не, случаят не е такъв.

— Помисли, той е млад, разумен и добър.

— Знаеш, че не мога да обичам друг, освен Густаво. Принадлежа единствено на него — тъжно напомни тя на Модеста.

— Но той не се върна. Разстоянието влияе на чувствата.

— Никога няма да го забравя.

— Може да загубиш Хосе Хулио заради нещо, което си е отишло завинаги. Ще страдаш. Обмисли добре, може би не трябва да напускаш къщата.

Докато Лусесита бе раздвоена между любовта си към Густаво и нежеланието си да нарани Хосе, съпругът й отчаяно се опитваше да възвърне паметта си. Беше убеден, че освен Анхелина в живота му е имало и друга жена, но Мирта постоянно го отричаше.

— Лицето й, името и миговете, които съм прекарал с нея — сподели той — са скрити някъде в миналото ми, но съм сигурен, че съществува. Един ден спомените ще изплуват. Затова съществува само едно решение!

На лицето на Мирта се изписа болка.

— Какво? — попита тя, боейки се от онова, което можеше да чуе.

— Да се върна в Лима. Взех решение — твърдо изрече той.

Мирта изненадано го гледаше. След всичките й усилия да го задържи завинаги при себе си той й се изплъзваше. Загуби самообладание и го зашлеви по лицето. Густаво, който не бе удрял жена през живота си, стоеше неподвижно. Знаеше, че дължи много на Мирта, но образът на другата, която постоянно изплуваше в съзнанието му, го подтикваше да търси нещо, което бе изгубил. Спокойствието му вбеси още повече Мирта.

— Ти си луд! — извика тя.

— Понякога ми се струва, че не е необходимо да напрягам паметта си! Всичко е реално — чувствата, мястото. Сякаш някога съм преживял всичко това, но явно разумът ми се бори със сърцето.

С по-мил тон, осъзнавайки, че ще го изгуби, ако продължава да се държи по този начин, тя отново заговори:

— Густаво, чувстваш се зле. Развесели се или ще предприема мерки, от които ще те заболи.

— Какво?

— Повярвай ми, не се шегувам.

— Мирта, искаш да заличиш собственото ми „аз“.

— Под моя опека си. Имам медицинско потвърждение, че си психически неуравновесен.

Знаеше много добре как да се справи с него. Под предлог, че му дава лекарство, тя му сипа успокоително. За известно време Густаво беше спокоен и тя отново можеше да го манипулира. Когато въздействието на успокоителното отмина, тя го заключи в стаята.

— Не ми се сърди, трябва да разбереш, че го правя за твое добро. Като имам предвид случилото се, може да се каже, че ми дължиш живота си — говореше му тя като на малко дете. Знаеше, че под въздействието на успокоителното той не може да й се съпротивлява.

Денят на операцията на Хосе Хулио бе особено важен за всички в къщата. Ако беше успешна, в което всички вярваха, той щеше да види нормален живот и да продължи да прави снимки, което за него бе от жизнена важност. През цялото време Лусесита беше до него, но не като влюбена жена, а като грижовна сестра.

— Ще се моля за теб, Хосе Хулио — обеща му тя. — Не бива да губиш вяра.

— Ще съхраня вярата, която ти ми даде.

Той я помоли да го целуне. Лусесита се поколеба, но тъй като бе взела решение да не го вижда повече и разбираше, че целувката ще е голям стимул за него, накрая го целуна като сестра. Целувката вдъхна вяра на Хосе Хулио смело да се предаде в сигурните ръце на баща си, доктор Алехандро.

Операцията излезе сполучлива. Процесът на подобрение беше бавен и мъчителен, но Хосе Хулио твърдо беше решил първото нещо, което види след операцията, да бъде Лусесита. В последния миг, когато се увери, че животът на Хосе ще се върне към естествения си ход, тя избяга от къщата. Не искаше да му дава напразни надежди, защото единственият мъж в живота й бе Густаво, нейният болен Густаво, който нямаше сили да се противопостави на Мирта.

Густаво се опитваше по всякакъв начин да се освободи от Мирта. Хвана се на работа в имението, в което живееха. Мирта в пристъп на отчаяние измисли друг подъл план. Доведе в имението свой роднина, лекаря Хулио Кирог, който да поговори с Густаво. Той през цялото време разказваше на лекаря за жената, която знае, че съществува и с която е свързан неразривно. Молеше го да му помогне. Лекарят го изслуша внимателно и предложи на Мирта да го убеди да постъпи в болница, където да бъде под непрестанен лекарски контрол, далеч от дъщеря си и някогашния си живот с Лусесита.

През това време съдбата отново помогна на Лусесита и Модеста. Намериха си работа в едно шивашко ателие, което им даваше възможност да са свободни и независими от дребните сплетни и прищевки в дома на семейство Алдамо. И двете се радваха на писмата на Серхио. Той вече завършваше следването си. Писа им, че е влюбен и възнамерява да се ожени. Още нещо изпълваше живота им с радост. Любовта между Модеста и доктор Гутиерес укрепваше с всеки изминал ден и Лусесита с цялата си душа желаеше те да заживеят заедно.

Глава 19

Следващите три години изминаха бързо за всички. Мария Роса навърши четири години. Густаво все още беше затворен в болница, докато Мирта живееше с дъщеря му. Не я обикна, но заради надеждата, че тя може да ги свърже по-здраво, я търпеше. През цялото време Офелия се грижеше за детето. Междувременно Хулио Кирог се съжали над Густаво и реши да го изпише от болницата.

Когато излезе от там, той не приличаше на себе си. По измъченото му, брадясало лице бе трудно да се отгатне, че някога е бил самоуверен и силен младеж. Първата среща с дъщеря му беше трогателна, но момиченцето, което не го познаваше, избяга от него. Постепенно детето се привърза и силно го заобича. Густаво твърдо бе решил да се върне в Лима и да вземе със себе си дъщеря си. Що се отнасяше До Мирта, остави я тя да реши дали ще тръгне с тях или не.

Когато пристигнаха в Лима, с парите, които бе спестил, наеха къща. Густаво бързо възобнови прекратените си връзки. Когато работата му потръгна, взе за секретар Енрике Малдуения, който бързо се превърна в негова дясна ръка и се пресели в къщата. За да се поддържа толкова голяма къща, беше необходимо да се наеме прислуга. Мирта даде обява във вестника. По ирония на съдбата Лусесита и Модеста, които след фалита на шивашкото ателие отново бяха принудени да потърсят работа, я прочетоха.

— Модеста, не се тревожи — успокои я младата жена, — една врата се затваря, друга се отваря. Не обирах да шия детски дрешки, защото това ми напомняше за дъщеря ми. Вече е навършила четири години. Дали е хубава? — питаше се тя. — А Густаво? Как ли е той? — размишляваше на глас, докато се приготвяше да отиде до къщата, в която търсеха прислужници.

Нерешително почука на вратата. Отвори й Офелия и я покани да влезе. Докато чакаше господарката, Лусесита се загледа в портрета на момиченце и се удиви от красотата му. Болката отново я завладя. Детето и Густаво бяха светлината в живота й, а тя ги бе загубила. Беше обърната с гръб, когато чу твърди мъжки стъпки. Бързо се извърна и смаяно изгледа Густаво, който подозрително запита:

— Извинете, госпожица, желаете ли нещо?

Лусесита занемя. Искаше да се втурне в прегръдките му, но по погледа му разбра, че той не я е познал. Обзе я слабост, коленете й се подкосиха, стените около нея се залюляха и тя припадна. Густаво притича до нея, вдигна я на ръце. Понесе я към салона, но на вратата се сблъска с Мирта.

— Ще се погрижа за нея — бързо изрече тя, когато я позна. Ядосано си помисли, че е изгубила последната битка.

— Проклетница, толкова бързо ми се изправи на пътя… — прошепна тихо.

Густаво не й обърна внимание. Внимателно положи на кушетката прекрасната и нежна девойка. Имаше чувството, че я познава отнякъде.

Когато дойде в съзнание, първото нещо, което Лусесита видя, бе Мирта.

— Къде е Густаво? — прошепна тя.

— Ние двете трябва да поговорим — грубо се обърна към нея другата жена.

— Искам да намеря Густаво — повтори Лусесита, изправяйки се.

— Няма да излезеш от тук! — изкрещя Мирта.

— Не желая да говоря с теб. Пет години чакам Густаво и дъщеря си — яростно извика Лусесита. Хвана я за раменете и започна да я разтърсва.

— Не можеш да я видиш — отвърна Мирта. — Умря много отдавна. Живя само една година.

— Как си позволила да й се случи нещо? — тъжно запита майката.

— Жива е — призна Мирта, — но няма да допусна да се приближиш до нея.

— Искам да видя Густаво — настоя Лусесита.

— Той не те обича, разбра ли? Отдавна те забрави. Не иска и да чуе за теб. — Мирта нямаше намерение да я пусне да излезе от стаята.

— Не ти вярвам — упорито отвърна Лусесита.

— Най-доброто, което можеш да сториш, е веднъж завинаги да се махнеш от пътя му — посъветва я Мирта.

— За теб той е мъртъв.

— Не е — настояваше тя.

— За теб е. Махай се! Да не си посмяла да се върнеш! Или искаш да те изхвърля на улицата?

— Ти си лъжкиня, Мирта — отвърна Лусесита. — Всичко е лъжа.

— Какво каза?

— Сега разбирам защо Густаво не ме позна, когато ме видя. Не е знаел, че съм аз. Сега вече ми е ясно какво е станало. Густаво си е загубил паметта, а ти през цялото време си го лъгала, че ние не съществуваме. Така ли е, Мирта? — попита Лусесита. Уплашената Мирта бързо изскочи от къщата и отиде при доктор Кирог. Каза му, че Лусесита е съпруга на Густаво, и го подкупи, за да поддържа нейната версия.

Когато остана сама, Лусесита се замисли за дъщеря си. Дочу детски смях. Мария Роса бе загубила куклата си и сега я търсеше из стаите. Накрая влезе в тази, където беше Лусесита.

— Коя си ти? — попита я весело момичето. Лусесита мълчеше. Приликата им бе очевидна. Не смееше да я прегърне. — Виждала ли си куклата ми? — наивно попита детето, но забеляза болката, изписана на лицето на жената. — Защо плачеш? Зъб ли те боли?

— Да, боли ме зъб, много силно ме боли — отвърна тя. Момиченцето не й обърна повече внимание. Побягна от стаята, оставяйки Лусесита сама. Тя стоеше като вкаменена. Нямаше сили да се помръдне, докато Мирта отново не се появи.

— Трябва да се махнеш от тук — убеждаваше я съперницата й.

— Не — рязко отвърна Лусесита. — Ако ме изхвърлиш, ще кажа всичко на Густаво.

Мирта я пусна, предупреждавайки я да стои далеч от Густаво и Мария Роса.

Смяташе, че това е краят на мъките й, че ще успее да се справи с наивната селянка, но след Лусесита в къщата дойде Модеста. Трябваше им готвачка и Лусесита я принуди да вземе Модеста на работа.

Въпреки всичко Лусесита успяваше да се вижда с Мария Роса. Издебваше, когато Мирта не беше вкъщи, и прекарваше времето си с дъщеря си. Тя скоро я обикна, дори настояваше да бъде с нея. Задълженията й в тази къща бяха същите като в дома на Мендоса. Един ден, когато занесе кафето на Густаво в кабинета, погледът на Енрике се задържа по-дълго върху нея. Когато тя излезе от кабинета, той въодушевено се обърна към приятеля си.

— Каква красива девойка!

— Коя? — разсеяно попита Густаво.

— Тази, която ни донесе кафето. Има прекрасни очи.

— Не забелязах. Малко е странна — отбеляза той. — Гледа ме така, сякаш очаква нещо от мен.

Мирта постоянно намираше начини да вгорчава живота на Лусесита и да я държи на разстояние от детето. В лицето на Офелия бе открила съюзничка, която непрекъснато дебнеше майката.

Беше неизбежно Густаво и Лусесита да се срещнат насаме. Една вечер, докато стоеше потънала в мисли на терасата, Густаво се доближи до нея. Тя се обърна неуверено към него.

— Господин Густаво…

— Повтори името ми — настоя той. На лицето му се изписа дълбока болка. Гласът й, движенията й му напомняха нещо красиво от миналото. Някаква непозната сила го накара да я хване за ръката. Изненадана и изпълнена с надежди, съпругата му се надяваше той най-после да я познае, Густаво мълчеше. Не можеше да подреди парчетата от мозайката на спомените си.

— Извинявай, помислих си, че сме се срещали някъде. Малко съм объркан. Бях тежко болен и все още не съм се възстановил.

— Предполагам, господине — смутено отвърна тя.

Тръгна си с болка, но се утешаваше с мисълта, че ако не може да бъде с него, то поне има любовта на дъщеря си. Отношенията между Мария Роса и Лусесита все повече напомняха тези между майка и дъщеря. Отчаяна тя довери на Модеста:

— Мирта, не ми позволява да играя с Мария Роса.

— Тази жена е истинска лисица.

— Знаеш ли как я нарича Мария Роса? Мама Мирта.

— Лусесита, тя смята, че това е майка й.

— Нарича я мамо, а аз никога няма да чуя тази дума.

Беше й тежко, че след като ги е открила, не може да бъде с тях. Молеше се на бога те да се върнат при нея. Изпитваше болка, когато виждаше Густаво, който се чувстваше все по-зле. Но най-вече страдаше, като гледаше как Мирта все повече пренебрегва момиченцето й. Често мечтаеше за дом, в който да живее с него. Тези мечти я разстройваха.

Веднъж Густаво я завари да плаче.

— Какво ти е? — нежно я попита той. — Защо плачеш?

Уплашена, Лусесита се опита да избяга, но той я спря.

— Няма нищо.

— Липсва ли ти семейството? — попита я той с намерението да й помогне. — Далеч ли са оттук?

— Нямам си никого — излъга тя.

— Просто исках да разбера какво се е случило. Неприятно ми е да гледам как някой плаче.

Само ако знаеше колко близо до щастието беше. Да й беше подал ръка, да я беше целунал, да бе разпалил страстта й. Може би в нейните целувки щеше да открие онова, което търсеше през всичките тези години.

Той обмисляше идеята да се ожени за Мирта от благодарност за всичко, което бе сторила за него. Не я обичаше, но се питаше дали този брак ще му помогне да се отърве от тежестта, която изпитваше. Често излизаше от къщи. Намираше утеха в кръчмите и целувките на жени, които не предизвикваха никакви чувства у него. Мирта непрекъснато му правеше сцени. Открито показваше ревността си, притискайки го да се ожени за нея.

— Къде беше? — огорчено го попита тя, долавяйки дъха на алкохол.

— Разхождах се наоколо — неубедително отвърна той.

— Това не е отговор — гневно извика тя.

— Нямам друг, Мирта.

— С кого беше? Какво си правил? — настояваше тя.

— Не очаквай да ти отговоря, аз съм свободен човек.

— Как е възможно! Много добре знаеш, че те обичам. — Истерично се разплака. Подобни сцени се разиграваха често и никак не бяха приятни за Густаво. Без да изпитва дори капка разкаяние, той се прибра в стаята си.

На следващата сутрин, вместо да отиде при Мирта, излезе на терасата да се порадва на игрите на Мария Роса и Лусесита. Отдавна беше забелязал, че Лусесита се държи много по-мило и внимателно с детето, отколкото Мирта и Офелия. Опита се да си обясни на какво се дължи това и започна да открива в Лусесита всички добри качества, които ценеше в жената. Съпоставяйки я с Мирта, с нейната надменност и студенина, започна да гледа на Лусесита като на възвишена жена, която му бе нужна.

„Красива е, точно както каза Енрике — мислеше си той. — Как е възможно да не го забележа толкова дълго време. Има нещо особено в лицето й, движенията й са грациозни.“

Несправедливите нападки на Мирта го дразнеха и все по-често заставаше на страната на Лусесита. Ядосан от отношението на Мирта към детето, настоя Лусесита да се грижи за него. Въпреки възраженията й Густаво заяви, че лично ще съобщи решението си на младата жена. Завари я в кухнята, седнала замислено до масата. ТЯ потръпна, щом го видя, искаше да се втурне към него и да го прегърне, но успя да се овладее.

— Защо обичаш толкова много момичето? — внимателно я запита той.

Изпита болка от въпроса и хладното му държание. Вместо да отговори, тя се разплака. Сълзите й трогнаха Густаво. Отиде при нея и нежно я прегърна. Внезапно в него се пробуди страст и започна да покрива лицето й с целувки. От изненада Лусесита се отдръпна и избяга. Бягството й събуди у него противоречиви мисли. Бореше се с желанието си да я защити като брат, да не й причини зло. Дълго след това се питаше защо избяга тя. Между тях бе съществувало нещо, което бе прекъснато насила, но все още не можеше да си припомни ясно какво се е случило. Въпреки това постоянно използваше всеки случай да се доближи до младата жена. Накрая му се удаде удобен случай, защото тя скоро щеше да има рожден ден. Купи й медальон с лика на Богородица и зачака мига, в който ще остане сама. Вместо радост забеляза в очите й мъка.

— Радвам се, че те видях, защото съм ти купил нещо — каза той, подавайки й подаръка.

Лусесита едва сдържа радостния си възглас. Внимателно разопакова подаръка и лицето й грейна, когато видя медальона.

— Забелязах, че се молиш, и реших, че това е подходящ подарък за теб. Позволи ми да го закопчая. — Той използва случая да се доближи още повече до нея.

Докосването на пръстите му я смути. Несъзнателно затвори очи и му подаде устните си, но той скри лице в косите й, а ръката му се плъзна по тялото й. Тя потръпна, докато я обхващаше приятно прималяващо чувство. Обаче, вместо да се зарадва, тя отново избяга. Като през мъгла чу той да вика:

— Ще те чакам утре на терасата. Трябва да поговоря с теб…

Тя не се появи. Отбягваше го, потискаше чувствата си. Имаше смътното усещане, че отново ще се случи нещо ужасно. Когато тя не се появи на терасата, той отиде да я потърси в стаята й.

— Густаво! — тихо възкликна тя.

— Как ме нарече? Боже, преживявал съм го и преди… Лусесита, чуй ме…

— Не трябваше да идваш.

— Нека те погледна — замоли я той.

— Не, не, моля те.

— Защо се криеш от мен? Какво ти е? Нима не искаш да ме видиш? — попита я нежно той, приближавайки се все повече. — Защо не ми даваш да те целуна? Отговори ми. Защо не ми кажеш какво изпитваш?

— Моля те, не ме питай, не мога да ти кажа — с треперещ глас отвърна тя.

— Искам да разбера — започна объркано Густаво. — Не ти ли харесват целувките ми? — питаше я той, доближавайки се до нея. Започна да я целува. Притисна тялото й към своето, усещайки как тя потрепва като струна. — Трепериш като в онази нощ — спомни си той.

— Дали е от любов или от страх — попита, без да я изпуска от прегръдките си. — Моля те, позволи ми да те усетя. — Той я вдигна я на ръце и я отнесе на леглото. Тя не го отблъсна. Ръката му се плъзна по врата й и започна да разкопчава роклята й. Неочаквано Лусесита заплака. Той се вгледа в нея замислено, искаше да й зададе безброй въпроси, но се овладя и се изправи. Изгледа я с болка и излезе от стаята.

Размина се с Офелия в коридора. Тя ги бе шпионирала и сега се наслаждаваше на мисълта за поражението на Мирта. Разказа й всичко, а Мирта, побесняла от гняв, започна да крои нови подли планове срещу Лусесита. Най-добрият начин да си отмъсти и да я раздели с Густаво бе момиченцето. Нарочно подтикваше Лусесита към погрешни постъпки, за да принуди съпругът й да я изхвърли от къщата. Но той постепенно бе започнал да разбира намеренията й и винаги заставаше на страната на Лусесита. След известно време Густаво събра смелост да признае любовта си на Лусесита.

— Обичам те, обичам те до полуда, имам чувството, че си част от мен. Погледни ме, в очите ми ще прочетеш цялата истина.

— Знам — отвърна тя, но не искаше този Густаво, който нямаше спомени от миналото, искаше онзи, когото познаваше отпреди пет години.

— Нуждая се от теб, малката — шепнеше той. — Любов моя, позволи ми да те обичам с цялото си сърце.

Случилото се между тях не можеше да мине незабелязано за Енрике, който изпитваше нежни чувства към Лусесита. Това го ядосваше, докато Модеста не му каза, че Лусесита е съпругата на Густаво. Тя го помоли да запази тайната, за да не навреди с нещо на оздравяването на Густаво и за да не изгонят младата жена от къщата.

Мирта също не стоеше със скръстени ръце. Като разбра, че Густаво прекарва голяма част от времето си с Лусесита, реши да я изгони.

Повика я в стаята си. Последва свада и силните им гласове привлякоха вниманието на Густаво. Когато влезе, Мирта дърпаше Лусесита за косата. За да се измъкне от неприятната ситуация, тя се престори, че губи съзнание. Вместо към Лусесита Густаво се втурна към Мирта. Вдигна я на ръце и я отнесе в спалнята, след което веднага повика доктор Хулио Кирог. Щом го видя, Мирта се почувства значително по-добре. Трябваше бързо да сторят нещо, да измислят как отново да заблудят Густаво.

След известно време лекарят излезе от стаята на Мирта със загрижено лице.

— Чуйте ме, госпожица Мирта днес е преживяла голям шок. Сърцето й е слабо и затова бих искал да ви помоля в бъдеще да се отнасяте внимателно към нея. Боя се… — обясняваше доктор Кирог, — че следващият пристъп може да се окаже фатален.

— Докторе, нима е възможно?

— Да — отвърна той. — Посвещавайте й повече време. И моля ви, оженете се за нея. Не й остава още много време, най-много още три години. Защо да не я направите щастлива?

Густаво внимателно го слушаше. Изпитваше угризения на съвестта. Мирта се бе жертвала за него, сега бе настъпил моментът да й се отплати и да й посвети цялото си внимание. С натежало сърце реши да се отрече от Лусесита, тъй като сега бе по-нужен на другата жена. Започна да се държи с Лусесита студено и избягваше всяка среща с нея. Когато Енрике го запита какво се е случило, той бездушно му отвърна:

— Между нас с Лусесита всичко свърши. Тя е мъртва за мен. Ще се оженя за Мирта.

И наистина, той се посвети изцяло на Мирта. Излизаха заедно, изпълняваше всичките й желания, търпеше капризите й и се стараеше да й угоди по всякакъв начин.

Лусесита с отчаяние наблюдаваше какво става в къщата. Знаеше добре, че това е дело на Мирта. Взе решение да се промени и от наивна и невинна девойка да се превърне в жена, която ще се бори за любовта на Густаво. Посвещаваше повече време на външния си вид, обличаше най-хубавите си рокли и се опитваше да му угоди във всичко. Отнасяше се с него като любяща съпруга. Густаво бе изненадан и се разкъсваше между двете жени. Държанието на Лусесита го довеждаше до лудост. Не можеше да разбере как тя, някога невинна и наивна, се бе превърнала в жена, която с всяко свое движение можеше да подлуди мъжете. За да не се изкушава, реши да се ожени незабавно за Мирта. Тя бе на върха на щастието и двамата решиха да прекарат медения си месец във Венецуела.

— Отнех ти Густаво — самоуверено заяви тя на Лусесита. — Сега той е мой. Само мой.

— Не, не е. Слушай — предупреди я тя, — ако видя, че заминавате, веднага ще отида при Густаво и ще му разкажа всичко.

— Прави каквото искаш. Жал ми е за теб.

Лусесита нямаше намерение да изпълни заплахите си и да застане на пътя на Густаво. Енрике обаче беше решил да разкаже на Густаво всичко за измисленото заболяване на Мирта. Така и стори. Густаво го слушаше като замаян.

— Енрике, не е възможно Мирта да ме лъже…

— Точно затова ви го казах, господине. За да не изпитвате угризения на съвестта. Сърцето й е здраво като моето.

Густаво дълго обмисля думите му, преди да отиде при Мирта. Едновременно изпитваше отвращение и облекчение. Вече не се чувстваше виновен, беше останало само желанието да изясни нещата между тях.

Каза й всичко, което мислеше, без да й позволи да го прекъсне. Мирта го изслуша смирено, но накрая го помоли да й даде три дни, преди да си тръгне от къщата. Всъщност трябваше й време да се справи с Лусесита. Отмъщението й трябваше да бъде ужасно. Реши да убие съперницата си. Намери шишенцето с лекарството, което Лусесита взимаше за засилване на апетита, и го замени с друго, в което сипа отрова.

Лусесита, на която вече й се гадеше от това лекарство, реши да не го взима. За нещастие Мария Роса намери шишенцето и пи от него. Привлечена от виковете на дъщеря си, Лусесита влетя в стаята и видя детето да се превива от болка. Уплашена, повика Густаво и Модеста. Без да губи самообладание, той отиде да намери доктор Гутиерес. Единственото спасение за детето бе лекарят да промие стомаха му. Лусесита полудя от притеснение. Момиченцето изпадна в кома. Не беше ясно, дали ще оживее. Доктор Гутиерес бе длъжен при подобни случаи да вземе празното шишенце за анализ. Резултатите изненадаха всички. Вместо лекарство в него бе открита отрова. Стана ясно, че шишенцето е било подменено, но никой не можеше да предположи кой го е направил. Единствено Енрике се досети, че това е дело на Мирта. Отначало Густаво отказваше да повярва, докато Модеста не се сети, че е забелязала Мирта да минава по коридора с шишенце в ръка. Оставаше само да открият съучастника й. Притиснат от доказателствата, доктор Хулио призна, че той е дал отровата на Мирта. Густаво искаше сам да си разчисти сметките с Мирта. Тя се оправдаваше, че е направила всичко от любов към него и че всъщност е искала да убие Лусесита, а не да навреди на детето. Густаво реши Лусесита да определи съдбата й.

За щастие, когато Мария Роса се събуди от комата, всички забравиха за Мирта. Щастливият Густаво настоя да възнагради богато доктор Гутиерес.

— Докторе, дължа живота на дъщеря си на вас. Затова, въпреки че никога няма да успея да ви се отблагодаря, позволете ми…

— Няма да взема парите. Знаете ли защо го направих? Заради Лусесита.

— Добре, ние с Мария Роса също… Затова реших да се венчаем.

— Извинете, но не мога да повярвам, че ще го сторите.

— Защо? — изненада се Густаво.

— Защото Лусесита… — замлъкна лекарят неуверено. — Защото тя е ваша съпруга. — Густаво го гледаше смаяно. — Естествено, вие не си спомняте, но преди доста време обичахте тази жена и се оженихте за нея.

Доктор Гутиерес му разказа с подробности всичко, което се бе случило до деня, в който бе загубил паметта си. В началото Густаво не можеше да повярва, но постепенно парченцата от мозайката започнаха да се подреждат в съзнанието му. Сърцето му се изпълни с радост. Въпреки че спомените му не се бяха възвърнали напълно, сега нещата бяха далеч по-ясни. Усещайки възбудата му, лекарят се опита да го успокои.

— Всичко ще си дойде на мястото. Белите петна в паметта ви ще се запълнят постепенно, само бъдете търпелив — посъветва го той.

През това време Мирта, която не можеше да допусне Густаво и Лусесита да са щастливи, измисли поредния си подъл план. Скрила пистолет зад гърба си, влезе в стаята на Лусесита и я помоли за прошка. Но този път тя бе непоколебима в намерението си да отмъсти за всичкото зло, което бе причинила на Густаво и Мария Роса. Изнервена, победена, унижена и загубила способността си да разсъждава, Мирта се нахвърли върху Лусесита. Непозната сила, силата на жена, защитаваща семейството си, се пробуди в Лусесита. Смело се противопостави, опитвайки се да й отнеме пистолета.

— Няма да ти позволя — викаше Мирта. — По-скоро ще умра, отколкото да те видя щастлива с Густаво.

— Мирта, престани — опитваше се да я успокои Лусесита, уплашена, че пистолетът може да изгърми.

В следващия миг това се случи. Пистолетът изгърмя и куршумът се заби в рамото на Мирта. Като чу изстрела, Густаво се втурна в стаята и завари Лусесита и Мирта на пода. Стори му се, че Лусесита е ранена, и дотича до нея.

— Густаво, любов моя, искаше да ме застреля. Борихме се и пистолетът изгърмя. Мирта е ранена в рамото… — заеквайки, през сълзи му обясняваше тя, притиснала се до гърдите му.

— Успокой се, мила — утешаваше я той, без да обръща внимание на ранената Мирта.

Обезумяла, тя викаше на Лусесита:

— Мразя те, мразя те, Лус Мария. Ще те преследвам до смъртта ти!

Густаво повика полиция и арестуваха Мирта, Офелия и самозвания доктор Хулио Кирог.

Епилог

След пет години страх, напрежение и надежди започна нов живот за Густаво и Лусесита. Нямаше по-голямо щастие за него от това да наблюдава как Лусесита играе с дъщеря си. Всеки път, когато ги наблюдаваше, пред очите му изплуваха картини от миналото. Докато седеше на терасата, тя показваше картинки на детето:

— Какво е това, миличка? — нежно и търпеливо я питаше.

— Кой, мамо.

— Ами това?

— Папагал.

— А това?

— Това е куче.

— Чудесно. Сега ще дадем име на кучето. Нека да помислим. Муцунката му е като на Чуспи. Така се казваше моето куче — обясни й Лусесита. — Още живее в планината и ме очаква. Да, прилича на Чуспи.

— Чуспи! — извика Лусесита. — Така ще го наречем!

„Чуспи, Чуспи! — отекна в главата на Густаво. Чуспи!“ Питаше се откъде му е познато това име. Като през мъгла си припомни прекрасно езеро, красива девойка, която тича към езерото, кучето, което я следва. Същата девойка, която влиза в стаята му и му поднася кафе, тяхната сватба, раждането на Мария Роса… Парчетата на мозайката се подреждаха в съзнанието му.

Мислите му бяха прекъснати от гласа на Модеста:

— Господин Густаво, някой иска да ви види.

Беше Емилио. Усмихнат се приближи до брат си. Известно време. Густаво го наблюдава и изведнъж си припомни.

— Емилио, братко — промълви тихо той и го прегърна. — Емилио, спомних си всичко. Сега знам кой съм и кой си ти. Познах те. Колко ми липсваше… — Остави брат си и изтича до Лусесита. — Лусесита, скъпа, възвърнах си паметта! — извика.

Тя се притисна към него, прокара пръсти през косата му и покри лицето му с целувки. Едва когато Мария Роса я задърпа за роклята, те се разделиха.

— Защо целуваш татко ми?

— Скъпа, изслушай ме, искаш ли Лусесита да ти бъде майка?

— Да, разбира се.

— Тогава ще те зарадваме. Лусесита е твоята майка.

Лус Мария и Густаво нямаха добри спомени от Лима. Затова веднага след сватбата на доктор Гутиерес и Модеста заминаха за Сан Себастиан.

В Лима се върнаха за Нова година. Отпразнуваха я заедно с верните си приятели Модеста, доктор Гутиерес, Серхио и съпругата му, която му бе родила две деца, Фефа, Амадор, Мартин…

След това отидоха в имението, с което ги свързваха прекрасни спомени. Там се наслаждаваха на любовта си. Щастието постоянно огряваше лицата им и нищо не можеше да помрачи чувствата, които изпитваха един към друг. С радост показваха на Мария Роса местата, които обичаха и които сега се бяха превърнали в част от нейното щастливо детство.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.